Stephen King

SVĚDECTVÍ

Copyright © 1978 by Stephen King

New Material Copyright © 1990 by Stephen King

This translation published by arrangement with Doubleday,

an imprint of The Knopf Doubleday Group,

a division of Penguin Random House, LLC.

Translation © David Záleský a Tomáš Zábranský, 1995

Original English title: THE STAND

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-271-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-272-3 (mobi)

Tabby

té tajemné skříňce plné zázraků

AUTOROVA POZNÁMKA

Svědectví je fikce, což je ostatně z děje jasné. Mnohá z míst skutečně existují – například Ogunquit v Maine, Las Vegas v Nevadě a Boulder v Coloradu –, u nich jsem si ponechal právo měnit je, jakkoliv to uznám za vhodné, bude-li to v souladu se záměrem knihy. Doufám, že ti čtenáři, kteří žijí na zmíněných reálných místech, která se vyskytují v této knize, nebudou příliš pohoršeni mou „nebetyčnou drzostí“ – abych citoval Dorothy Sayersovou, která podobné postupy rovněž hojně využívá.

Jiná místa, jako Arnette v Texasu a Shoyo v Arkansasu, jsou stejně fiktivní jako děj sám.

Zvláště děkuji Russelu Dorrovi (P.A.) a Dr. Richardu Hermanovi, pracovníkům Bridgton Family Medical Center, kteří odpovídali na mé otázky o povaze chřipky a její zvláštní schopnosti mutace a ochotně mi zodpověděli mnoho dalších dotazů. Dále musím poděkovat Suzan Artz Manningové z Castine, která byla lektorkou původního rukopisu.

Poděkování patří i Billymu Thompsonovi a Betty Praskerové, díky nimž tato kniha vznikla.

S. K.

DVOUDÍLNÁ PŘEDMLUVA (K AMERICKÉMU VYDÁNÍ)

ČÁST 1: PŘEČTĚTE PŘED ZAKOUPENÍM

Je pár věcí, které je o této verzi románu Svědectví třeba vědět dřív, než odejdete z knihkupectví. Doufám jen, že jste si tento odstavec nalistovali včas – snad stojíte u písmene K v oddělení beletrie, ostatní vybrané knihy pod paží a tyhle stránky otevřené. Jinými slovy, doufám, že máte bankovky ještě pěkně v peněžence. Jo? Fajn a díky. Slibuji, že budu stručný.

Za prvé: Tohle není nový román. Pokud jste po něm sáhli s pocitem, že je, upozorňuji na to včas, dokud jste v bezpečné vzdálenosti od pokladny, díky níž by se peníze přesunuly z vaší kapsy do mé. Svědectví původně vyšlo už před víc než deseti lety.

Za druhé: Toto není zbrusu nová, zcela odlišná verze románu. Nevyskytují se tu staré postavy, jednající jinak než dřív, ani se tu neobjevuje nový přístup vypravěče, který by Vás, věrné čtenáře, vedl zcela jiným směrem.

Tato verze je rozšířením původního románu. Jak už jsem řekl, nenajdete tu známé postavy, chovající se nějak zvlášť odlišně, zjistíte ale, že téměř všechny postavy v této – původní – verzi knihy dělají víc věcí, a kdybych si nemyslel, že některé z nich jsou zajímavé – snad dokonce ledacos objasňují – nikdy bych s tímto projektem nesouhlasil.

Pokud tohle není přesně to, co chcete, knihu si nekupujte. Pokud jste si ji už koupili, doufám, že jste si nechali účet. Váš knihkupec jej bude chtít a pak vám zvýší kredit nebo vám peníze vrátí v hotovosti.

Pokud rozšíření je to, co chcete, zvu vás, abyste se mnou pokročili o kousek dál. Musím vám toho hodně říct, a myslím, že se nám bude líp mluvit za rohem.

Ve tmě.

ČÁST 2: PŘEČTĚTE PO ZAKOUPENÍ

Tohle vlastně není ani tak předmluva jako spíš vysvětlení, proč nová verze Svědectví vůbec existuje. Na začátečníka to byl dost dlouhý román, a tato rozšířená verze bude některými – snad mnohými – označena za libůstku autora, jehož knihy byly dost úspěšné, aby si ji mohl dovolit. Doufám tedy, že to tak nebude, byl bych ale pěkný hlupák, kdybych nevěděl, že ta hrozba existuje.

Zda ta kniha byla příliš dlouhá jen pro začátečníka, nebo zda je taková i teď, je problém, který bude muset vyřešit sám čtenář. Chtěl jsem si jen vyhradit tento nevelký prostor k tomu, abych řekl, že zveřejňuji Svědectví v původní verzi ne proto, abych tím posloužil sobě nebo nějakému čtenáři, ale abych posloužil čtenářům, kteří mě o to žádali. Neudělal bych to, kdybych si nemyslel, že úseky, které jsem pro první zveřejněnou verzi knihy z rukopisu vyřadil, příběh obohacovaly. A byl bych lhář, kdybych nepřiznal, že jsem zvědavý, jaká bude odezva.

Ušetřím vás toho, jak bylo Svědectví napsáno. Řetězec myšlenek, z něhož vzniká román, jen zřídkakdy zajímá někoho jiného než začínající romanopisce. Ti mívají sklon si myslet, že k napsání komerčně úspěšného románu existuje „tajný recept“. Není to pravda. Dostanete nápad; v jistém okamžiku ho přebije jiný; spojíte je oba nebo přidáte další; objeví se pár postav (zpočátku obvykle spíš stínů); v autorově mozku se vynoří možné zakončení (ačkoliv, když se ke konci dostane, je jen zřídkakdy podobný tomu, který jej původně napadl); v tomtéž okamžiku si sedá k papíru a peru, psacímu stroji nebo počítači. Když se mě ptají: „Jak píšeš?“, jednoznačně odpovídám: „Slovo za slovem“ a stejně jednoznačně ta odpověď nebývá přijata. Jenže tak to je. Zdá se to příliš jednoduché, než aby to byla pravda, jenže – podívejte na Velkou čínskou zeď: kámen po kameni. Toť vše. Kámen po kameni. Slyšel jsem ale, že ta kráva je vidět z kosmických lodí bez dalekohledu.

Pro ty čtenáře, které to zajímá, je ta historie popsána v Danse Macabre, neuspořádaném, ale jinak celkem přijatelném průvodci hororovým žánrem, který vyšel v roce 1981. Nedělám tím této knize reklamu, jen říkám, že zajímá-li vás ten příběh, je tam, i když jen proto, aby ilustroval úplně jinou věc.

Co se týče knihy ve vaší ruce, důležité je, že pro konečnou podobu konceptu prvně vydané knihy bylo oproti původnímu rukopisu vypuštěno přes čtyři sta stran. Důvod nebyl redakční; kdyby tomu tak bylo, nechal bych tu knihu žít a zemřít tak, jak byla původně vydána.

Zásahy byly učiněny na příkaz účtárny. Sečetli náklady, porovnali je s průměrným prodejem mých předchozích čtyř vázaných knih a rozhodli, že cena 12.95 $ je tak akorát to, co trh snese. Zeptali se mě, jestli budu stříhat sám, nebo jestli bych radši, aby to udělali v redakci. Neochotně jsem svolil s tím, že se chirurgické práce ujmu. Myslím, že se mi to povedlo celkem obstojně – zvlášť na spisovatele, který je znovu a znovu obviňován z toho, že jeho počítač trpí průjmem. Je tam jen jedna část – Popeláčova cesta napříč zemí, z Indiany do Las Vegas –, o níž si myslím, že v upravené verzi skutečně chybí, že tam měla zůstat.

Mohli byste se zeptat: „Pokud je tam celý příběh, tak o co jde? Není to přece jen rozmar?“ Doufám, že ne; pokud ano, pak jsem většinu svého života promrhal. Myslím, že v opravdu dobrých příbězích je celek daleko hodnotnější než souhrn jeho částí. Kdyby tomu tak nebylo, byla by tohle zcela přijatelná verze „Jeníčka a Mařenky“:

Jeníček a Mařenka byly dvě děti, které měly hodného tatíčka a hodnou mamičku. Hodná mamička umřela a tatíček si vzal mrchu. Mrcha se chtěla dětí zbavit, aby sama mohla utrácet víc peněz. Přinutila svého slabošského zblblého manžílka, aby vzal Jeníčka a Mařenku do lesa a tam je zabil. Tatíček se nad svými dětmi na poslední chvíli slitoval a nechal je jít, aby mohly v lese umřít hlady, místo aby je rychle a milosrdně podříznul. Jak tak bloudily po lese, našly děti chaloupku z perníku. Ta patřila čarodějnici, která jela v kanibalismu. Zavřela je a řekla jim, že až budou chutné a tlusté, tak je sní. Ale děti na ni vyzrály. Jeníček ji šoupnul do její vlastní pece. Děti našly i její poklad a nejspíš musely najít i mapu – aspoň myslím, protože nakonec došly zpět domů. Když se tam dostaly, tatíček mrchu vykopnul, a jestli neumřeli, žijí spolu dodnes. Konec.

Nevím, jak vy, ale já myslím, že tahle verze je horší. Příběh tam je, ale ne elegantní. Vypadá jak cadillac bez chromovaných dílů a s lakem seškrábaným až na plech. Nějaký děj to má, ale, rozumějte, není to ono.

Nevrátil jsem tam všech těch čtyři sta stran; po těch předchozích úpravách by to už ani nešlo. Některé z nich jsem nechal na zemi, když jsem odcházel s osekanou verzí románu z operačního sálu, a už tam zůstaly. Jiné, jako Frannin střet s matkou na samém počátku knihy, podle mě dodávají románu prostor a bohatost, které já – jako čtenář – mám rád. Abych se ještě vrátil k „Jeníčkovi a Mařence“: možná si vzpomínáte, že macecha chtěla od manžela, aby jí přinesl srdce dětí na důkaz, že nešťastný dřevorubec provedl, co mu přikázala. Ten muž předvedl matný záblesk inteligence, když jí přinesl srdce králíků. Nebo si vezměte pověstné značky z chlebových drobků, které za sebou Jeníček nechával, aby spolu se sestrou našli cestu zpět. Přemýšlivý chlapec! Když se ale snažil po značkách jít, zjistil, že drobky sezobali ptáci. Žádný z těchto úseků není pro děj zcela zásadní, v jistém smyslu ale dělají děj dějem – jsou to velké a kouzelné kvádry vypravěčství. Mění to, co mohlo být těžkopádnou robotou, v příběh, který už sto let čtenáře děsí a přitahuje.

Myslím, že nic z toho, co jsem přidal, není tak dobré jako Jeníčkovy značky, vždycky mi ale bylo líto, že nikdo krom mne a pár zasvěcenců v Doubleday nepoznal maniaka, který si říkal Prcek… nebo nebyl svědkem toho, co se mu stalo u tunelu, který je kontrapunktem přes půl kontinentu vzdáleného Lincolnova tunelu v New Yorku, ve kterém zažily jiné dvě postavy nemilou příhodu.

A tak tady je Svědectví, milý Věrný čtenáři, tak, jak s ním původně chtěl autor vjet do autosalonu. Je na něm všechen chrom – ať už je to k lepšímu, nebo horšímu. A poslední důvod k vydání této verze je ten nejprostší. I když to nikdy nebyl můj nejoblíbenější román, je jedním z těch, které mají mí čtenáři nejradši. Když s nimi mluvím (což činím tak zřídka, jak to jen jde), vždycky mluví o Svědectví. Diskutují o postavách, jako by si mysleli, že jsou skutečné, a často se ptají: „Co se stalo tomu a tomu?“ … stejně jako v dopisech, které od nich znovu a znovu dostávám.

Nevyhnutelně bývám i dotazován, zda z toho někdy bude film. Odpověď tedy zní: pravděpodobně ano. Bude dobrý? Nevím. Ať dobré či špatné, filmy téměř vždycky poněkud umenšují prostor pro fantazii (samozřejmě jsou i výjimky; okamžitě se mi vybavuje Čaroděj ze země Oz). Na diskusních večerech padá nespočet návrhů. Vždycky jsem si myslel, že Roberta Flagga by výborně ztvárnil Robert Duvall, slyšel jsem už ale jména Clinta Eastwooda, Bruce Derna a Christophera Walkena. Všechna znějí dobře, právě jako tvrzení, že výborným Larrym Underwoodem by byl Bruce Springsteen, kdyby někdy zkusil hrát ve filmu (soudě podle jeho videoklipů by to zvládl určitě moc dobře… i když já sám bych si vybral Marshalla Crenshawa). Nakonec si ale myslím, že pro Stua, Larryho, Glenna, Frannie, Ralpha, Toma Cullena, Lloyda i onoho temného kumpána bude nejlepší, když zůstane jen a jen na čtenáři, aby si je zviditelnil čočkami své představivosti, svěžím a věčně proměnlivým způsobem, který neumí napodobit žádná kamera. Filmy jsou koneckonců jen iluzí pohybu, složeného ze stovek nebo tisíců fotografií. Jen fotografií. Zato představivost se pohybuje ve vlastních přílivových vlnách. Filmy, dokonce i ty nejlepší, literaturu znehybňují – nikdo, kdo viděl Přelet nad kukaččím hnízdem a četl Keseyho román, se neubrání tomu vidět v Randlu Patrickovi McMurphym obličej Jacka Nicholsona. To nemusí být nutně na závadu… je to ale omezující. To, co dělá dobré vyprávění dobrým, je jeho neomezenost a proměnlivost; dobré vyprávění patří každému jednotlivému čtenáři a každému jinak.

Ostatně, píšu jen ze dvou důvodů: abych udělal radost sobě a abych udělal radost ostatním. A – co se tohoto dlouhého příběhu temné víry týče – doufám, že se mi povedlo oboje.

24. října 1989

Venku hoří ulice

v tanci smrti

mezi snem a skutečností

a básníci

už nic nepíšou

stojí stranou a nechají všechno plynout

a ve výhni noci

si najdou svoji chvilku

a zkusí říct svůj upřímný názor

jenže je to semele

Nezemřou, zůstanou zranění

Dnes v noci v džungli

– Bruce Springsteen

A pak jí bylo jasné, že to dál nejde!

Dveře se otevřely a zafoukal vítr,

plameny svíček se zamihotaly a uhasly

záclony vlály a pak se objevil on

řekl: „Neboj se,

pojď, Mary,“

a ona neměla strach

a běžela k němu

a pak se rozletěli…

Vzala ho za ruku…

„Pojď, Mary;

neměj strach ze Smrťáka!“

– Blue Öyster Cult

CO JE TO ZA KOUZLO?

CO JE TO ZA KOUZLO?

CO JE TO ZA KOUZLO?

– Country Joe and the Fish

KRUH SE ROZEVÍRÁ

Potřebujeme pomoc, pomyslel si básník.

– Edward Dorn

„Sally.“

Zamumlání.

„Vstaň už, Sally.“

Hlasitější zamumlání: chměbejt.

Zatřásl s ní silněji.

„Vstávej. Musíš vstát!“

Charlie.

Charlieho hlas. Volá ji. Jak dlouho už?

Vynořila se z hlubin spánku.

Nejdřív zamžourala na budík na nočním stolku. Bylo čtvrt na tři ráno. Charlie tady vůbec neměl být; měl být na směně. Pak se na něj podívala pořádně a hrklo v ní. Zmocnilo se jí jakési neblahé tušení.

Manžel byl smrtelně bledý. Vyděšené oči mu div nevypadly z důlků. Klíče od auta držel v ruce. Přestože měla otevřené oči, druhou rukou s ní ještě pořád třásl. Zdálo se, že není s to postřehnout, že jeho žena už je vzhůru.

„Charlie, co je? Co se děje?“

Vypadal, že neví, co má říct. Ohryzek mu naprázdno poskakoval, v malém domku se ale neozývalo nic, jen tikání budíku.

„Hoří?“ zeptala se přihlouple. To jediné mohlo Charlieho přivést do takového stavu. Věděla, že jeho rodiče zahynuli při požáru.

„Vlastně,“ řekl, „vlastně je to ještě horší. Musíš se obléct, miláčku. Vem Kathy. Musíme vypadnout.“

„Proč?“ zeptala se a vstala z postele. Ovládl ji pocit tísnivého strachu. Nic jako by tady nebylo na svém místě. Bylo to jako sen. „Kam? Na zahradu?“ Věděla ale, že na zahradu ne. Ještě nikdy neviděla Charlieho tak vyděšeného. Nasála zhluboka vzduch; necítila spáleninu ani kouř.

„Sally, miláčku, na nic se neptej. Musíme pryč. Daleko. Vzbuď Kathy a obleč ji.“

„Mám… Je dost času, abych sbalila nějaké věci?“

Zdálo se, že to ho zastavilo. A nějak vykolejilo. Vystrašenější snad už víc být nemohla, očividně to ale nebyla pravda. Pochopila, že to, co považovala za Charlieho zděšení, se spíš blíží k ryzí panice. Nepřítomně si rukou prohrábl vlasy a odpověděl: „Nevím. Musím zjistit, jaký je vítr.“

A nechal ji tam stát. Ve vzduchu ještě visela ta bizarní věta, která pro ni neznamenala vůbec nic, a on ji tam nechal ustrašenou a zmatenou, bosou, v noční košilce do pasu a v kalhotkách. Jako by zešílel. Co má co dělat vítr s tím, jestli má dost času na balení? A co to znamená „daleko“? Reno? Vegas? Salt Lake City? A…

Když jí to došlo, ruce jí mimoděk vyletěly ke krku a sevřely jej.

DEZERCE. Odjezd uprostřed noci znamená, že Charlie chce dezertovat.

Šla do malé místnosti, která sloužila jako Kathyin pokojíček. Chvíli tam nerozhodně stála a pozorovala dítě, spící pod růžovou dekou. Pořád ještě chabě doufala, že je to jenom nějaký šílený sen. Ten pomine, ona se vzbudí jako obyčejně v sedm hodin, udělá snídani Kathy i sobě a při tom bude sledovat první hodinu ranní show, v osm se Charlie vrátí ze směny, ona mu udělá vajíčka a on se do severní věže na Základně bude muset vrátit zase až v noci. A za dva týdny bude mít ranní a nebude tak mrzutý, a když budou v noci spát vedle sebe, nebude ona mít tak šílené sny, jako je tenhle, a –

„Mrskneš sebou?“ zasyčel a rozmetal tak její chabou naději. „Máme tak akorát čas posbírat to nejnutnější, ale prokrista, ženská, jestli ji máš ráda,“ – ukázal na postýlku – „tak ji obleč!“ Odkašlal si do dlaně a začal tahat věci ze zásuvek a o překot je cpát do několika starých kufrů.

Vzbudila tříletou Kathy a konejšila ji, jak nejlíp uměla. Malá, probuzená uprostřed noci, byla ufňukaná a zmatená, a když ji Sally oblékala do punčocháčků, košilky a kamaší, začala plakat. Dětský pláč Sally znervóznil ještě víc. Spojilo se jí to s jinými situacemi, kdy Kathy, jinak hotový andílek, v noci plakala: opruzeniny od zapařené pleny, záškrt, kolika. Když uviděla Charlieho, jak probíhá kolem dveří s náručí plnou jejího spodního prádla, strach se zvolna měnil ve vztek. Ramínka podprsenky za ním vlála jako fábory z masopustní řehtačky. Mrskl spodní prádlo do jednoho z kufrů a přibouchl víko. Ven čouhal lem jejího nejlepšího kombiné, a nic by nedala za to, že je roztržené.

„Co to má znamenat?“ zakřičela, a ten rušivý zvuk pobídl popotahující Kathy do nového pláče. „Zbláznil ses? Pošlou za námi vojáky, Charlie! Vojáky!“

„Dnes v noci ne,“ řekl, a podivná jistota v jeho hlase byla děsivá. „Jde o to, cukroušku, že jestli nepohneme kostrou, nikdy se ze základny nedostaneme. Nevím ani, jak jsem se dostal z tý zatracený věže. Nejspíš se něco posralo. Proč by ne? Všechno ostatní se teda podělalo tutově.“ Vysokým hlasem se šíleně zasmál, což ji vyděsilo víc než cokoliv předtím. „Holka je oblečená? Fajn. Dej nějaké její šaty do toho druhého kufru. Zbytek nacpi do té velké igelitky, co je ve spíži. A pak vypadneme. To stihnem. Vítr vane z východu na západ. Díky Bohu za to.“

Znova si zakryl ústa a zakašlal.

„Táta!“ dožadovala se ho Kathy a vztahovala k němu ruce. „Tátu! Ano! Na koníčka! Táta!“

„Teď ne,“ řekl Charles a zmizel v kuchyni. Pak uslyšela rachocení nádobí. Bral peníze z modré polévkové mísy, která stála až na horní polici. Nějakých třicet nebo čtyřicet dolarů, které si dávala stranou – po dolaru, po padesáti centech, jak kdy. Její úspory. Tak tohle je vážné. Ať už se děje cokoliv, je to vážné.

Kathy, odmítnutá otcem – a ten ji odmítal jen zřídkakdy –, začala znovu vřískat. Sally jí oblékla lehký kabátek, pak naházela zbytek šatů bez ladu a skladu do tašky. Cpát něco do druhého kufru by bylo směšné. Věci z něj přetékaly. Když chtěla zaklapnout zámky, musela si na kufr kleknout. Děkovala Bohu, že Kathy je už naučená na nočník, a tak se nemusejí starat o plenky.

Charlie se vrátil do ložnice a tentokrát opravdu běžel. Ještě pořád si do náprsní kapsy saka cpal zmuchlané pracně ušetřené bankovky, které sebral v kuchyni z polévkové mísy. Sally popadla Kathy. Byla už sice vzhůru a chodit uměla dobře, Sally ji ale chtěla držet v náručí. Sklonila se a zdvihla igelitku.

„Kam jdeme, tati?“ zeptala se Kathy. „Já jsem spinkala.“

„Kačenka může spinkat v autě,“ řekl Charlie a sebral oba kufry. Krajka Sallyina kombiné plandala po zemi. Pořád ještě měl ten chladný, strnulý pohled. V Sallyině mozku vzklíčila náhlá myšlenka, která dorostla k jistotě.

„Stala se tam nehoda?“ zašeptala. „Ježišmarjá, stala, že jo? Nehoda. Tam venku.“

„Vykládal jsem si pasiáns,“ řekl. „Pak jsem zvedl oči a číslice už nebyly zelené. Zrudly. Zapnul jsem si monitor. Sally, všichni byli –“

Zarazil se a podíval se na Kathy. Měla doširoka rozevřené oči, a přestože byly zalité slzami, čišela z nich zvědavost.

„Všichni tam byli em–er–té–vé–í. Všichni, až na jednoho nebo dva, a ti to teď už mají určitě taky za sebou.“

„Co je to emerví?“ zeptala se Kathy.

„Nic, miláčku,“ řekla Sally. Zdálo se jí, že její hlas sem doléhá z nějakého hlubokého a dlouhého kaňonu.

Charlie polkl. Něco ho tlačilo v krku. „Když čísla zčervenala, mělo se všechno neprodyšně uzavřít. Měli tam Chubbův počítač, který to celé řídil a o kterém říkali, že se nikdy nemůže porouchat. Viděl jsem, co je na obrazovce, a vyskočil jsem ze dveří. Myslel jsem, že mě přeříznou vejpůl. Měly se zavřít v okamžiku, kdy kontrolky zrudly, a já nevím, jak dlouho už byly červený, než jsem se na ně podíval. Jenže já slyšel, jak zapadly, když jsem byl už skoro na parkovišti. Stejně, kdybych zvedl oči o půl minuty později, byl bych teď zavřený ve věži jako včela v lahvi.“

„Co se stalo? Co se –“

„Nevím. Nechci to vědět. Vím jen, že je to za– že je to zet–á–bé–í–el–ó rychle. Jestli mě chtějí, musí si mě chytit. Dávají mi horentní plat, ale ne dost vysoký, abych tu teď smrděl. Vítr fouká na západ. Jedem na východ. A fofrem.“

Ještě pořád se jí zdálo, že napůl spí a potácí se v nějakém hrozném snu. Šla za ním k příjezdové silnici, na níž stál jejich patnáct let starý chevrolet a tiše rezivěl ve vonné pouštní temnotě kalifornské noci.

Charlie hodil kufry do zavazadlového prostoru a tašku na zadní sedadlo. Sally chvíli stála u dveří pro spolujezdce, Kathy v náručí, a hleděla na domek, v němž strávili čtyři poslední roky. Vzpomínala si, že když se sem přistěhovali, v jejím těle rostla Kathy a hry s tatínkem měla ještě daleko před sebou.

„No tak!“ řekl. „Nastup si, Sally.“

Nastoupila. Vycouval. Světla chevroletu na okamžik přejela po domě. Odraz v oknech připomínal oči štvaného zvířete.

Napjatě se hrbil nad volantem, obličej mu ozařovalo kalné světlo přístrojové desky. „Jestli budou vrata základny zavřený, zkusím je prorazit.“ Myslel to vážně. Věděla to. Náhle cítila, že se jí třesou nohy.

Tak zoufalý čin ale nebyl nutný. Vrata základny byla otevřená. Jeden strážný byl zabraný do časopisu. Druhého neviděla. Možná byl nahoře. Tohle byla vnější část základny – běžný sklad armádních vozidel. S tím, co se dělo v centrální části, neměli tihle tatíci nic společného.

Zdvihl jsem oči a čísla byla rudá.

Zachvěla se a rukou si stiskla koleno. Kathy už zase spala. Charlie ji letmo pohladil po paži a řekl: „Bude to dobrý, miláčku.“

Za svítání uháněli Nevadou na východ a Charlie neustále pokašlával.

KNIHA PRVNÍ

KAPITÁN TRIPS

16. června – 4. července 1990

Zvednul jsem sluchátko a zavolal doktora,

povídám doktore, doktore, hej,

hlava se mi točí, div se nerozskočí,

co to může bejt?

Nejsem snad nemocnej?

– The Sylvers

Holka, zkus chápat svýho kluka.

Je to dobrej kluk.

Holka, zkus chápat svýho kluka.

– Larry Underwood

1

Hapscombova benzinová pumpa s výčepem stála u silnice číslo 93, kousíček od Arnette, což byla díra s pár ulicemi asi 110 mil od Houstonu. Toho večera se tam sešli jen štamgasti. Posedávali u pokladny, popíjeli pivo a při planém tlachání pozorovali, jak hmyz naráží do velkého neonového nápisu.

Pumpa patřila Billu Hapscombovi, takže se k němu všichni chovali s úctou, i když to byl obyčejný trouba. Kdyby seděli v obchodním zařízení někoho jiného – třeba svém –, očekávali by stejnou úctu od ostatních. Jenže – oni nic takového neměli. Na Arnette přišly špatné časy. V roce 1980 byly ve městě dvě továrny, jedna zaměřená na výrobky z papíru (většinou pro pikniky a zahradní slavnosti), ve druhé se montovaly kalkulačky. Teď byla továrna na papír zavřená a výrobna kalkulaček se sotva držela nad vodou – jak se ukázalo, na Tchajwanu je dokázali dělat mnohem laciněji, stejně jako přenosné televize a tranzistorová rádia.

Norman Bruett a Tommy Wannamaker, kteří bývali zaměstnáni v papírně, teď byli na podpoře. Henry Carmichael a Stu Redman pracovali v továrně na kalkulačky, ale zřídkakdy víc než třicet hodin týdně. Victor Palfrey byl v penzi a kouřil smradlavé, vlastnoručně balené cigarety, protože jiné si nemohl dovolit.

„Hele, já to vidím takhle,“ rozumoval Hap, opřel se o kolena a naklonil se dopředu. „Prostě se musej’ vyfláknout na celou posranou inflaci. Na celej posranej národní deficit. Máme tiskárny a máme papír. Vyjedeme padesát milionů tisícdolarovek a vesele je prdneme do voběhu.“

Palfrey, který byl až do roku 1984 strojníkem, měl jako jediný z přítomných dost sebeúcty na to, aby reagoval na Hapovo očividně idiotské prohlášení. Ubalil si jednu ze svých páchnoucích cigaret a namítl: „To by nám vůbec nepomohlo. Kdyby to udělali, tak by to bylo zrovna jako v Richmondu v posledních letech občanský války. Tehdá, když jsi chtěl kousek perníku, dals’ pekaři konfederační dolar, on ho položil na perník a ukrojil ti zrovna tak velkej kousek. Peníze sou jenom papír.“

„Znám lidi, co by s tebou nesouhlasili,“ řekl Hap kysele. Z pultu sebral umaštěný zápisník. „Těmdle lidem jsem dlužnej. A jim se to pomalu začíná nelíbit.“

Stuart Redman, který byl zřejmě nejmlčenlivějším člověkem v Arnette, seděl v jednom z popraskaných plastikových křesílek s plechovkou piva v ruce a díval se oknem výlohy na silnici US 93. Stu věděl, co je chudoba, protože v ní vyrostl. Zrovna v tomhle městě, jako syn zubaře, který zemřel, když bylo Stuovi sedm. Zanechal po sobě ženu, Stua a dvě další děti.

Matka si našla práci v motorestu Red Ball, kousek za Arnette – kdyby v roce 1979 nevyhořel, byl by ho teď Stu viděl z místa, kde seděl. Měli dost, aby se všichni čtyři najedli, tím to ale končilo. Když bylo Stuovi devět, začal pracovat – nejdřív pro Roga Tuckera, majitele Red Ball, kterému po škole pomáhal vykládat náklaďáky za třicet pět centů na hodinu, a potom na jatkách v sousedním městě Braintree. Aby nepřišel o dvacet hodin úmorné dřiny týdně za minimální mzdu, musel zatajit svůj věk.

Teď, když poslouchal Vica a Hapa, jak se přou o penězích a jejich tajemné schopnosti mizet, vzpomínal, jak mu ze začátku od tahání nekonečného množství vozíků s kůžemi a střevy krvácely ruce. Snažil se, aby si toho matka nevšimla, ale ani ne po týdnu na to přišla. Trochu plakala, a ona nebyla žena, která pláče často. Ale neřekla mu, aby práce nechal. Věděla, v jaké jsou situaci. Byla realistická.

Jeho mlčenlivost vyplývala i z toho, že nikdy neměl kamarády a ani čas na ně. Byla tu škola a byla tu práce. Nejmladší bratr Dev zemřel na zápal plic v roce, kdy Stu začal pracovat na jatkách, a Stu se s tím nikdy zcela nevyrovnal. Cítil vinu. Měl Deva ze všech nejradši… ale jeho odchod znamenal o jeden hladový krk míň.

Na střední škole si oblíbil americký fotbal a matka ho v tom podporovala, i když to znamenalo méně odpracovaných hodin. „Hraj,“ říkala. „Pokud ti něco pomůže, aby ses odsud dostal, je to fotbal, Stuarte. Hraj. Pamatuj na Eddieho Warfielda.“ Eddie Warfield byl místní hrdina. Pocházel z rodiny ještě chudší, než byla ta Stuova, získal slávu jako rozehrávač místního středoškolského mužstva a díky sportovnímu stipendiu se dostal na univerzitu. Deset let hrál za Green Bay Packers, většinou náhradního rozehrávače, ale při několika nezapomenutelných příležitostech se dostal i do základní sestavy. V současnosti vlastnil na Jihozápadě několik restaurací a v Arnette se stal pojmem. Pokud se v Arnette řeklo „úspěch“, znamenalo to Eddie Warfield.

Stu nebyl rozehrávač a nebyl žádný Eddie Warfield. Ale po nějaké době se začalo zdát, že by snad mohl získat menší sportovní stipendium… byly tu i programy studia při zaměstnání a školní poradce mu řekl o novém systému půjček. Pak matka onemocněla a nemohla už pracovat. Rakovina. Dva měsíce před Stuovou maturitou zemřela a jemu zůstal mladší bratr Bryce, kterého měl živit. Odmítl sportovní stipendium a šel pracovat do továrny na kalkulačky. A nakonec to byl Bryce, o tři roky mladší než Stu, kterému se podařilo dostat pryč. Dnes byl v Minnesotě a dělal systémového analytika pro IBM. Nepsal často; naposledy ho viděl na pohřbu, když zemřela Stuova žena – zabila ji stejná rakovina jako matku. Domníval se, že i Bryce pociťuje svůj díl viny… a že se může snad i trochu stydět za to, že se z jeho bratra stal další ze starých „borců“ ze skomírajícího texaského městečka, který dny tráví v továrně a večery buď u Hapa nebo u „Indiánské hlavy“ a napájí se pivem.

Nejlíp mu bylo, když byl ženatý, to však trvalo pouhých osmnáct měsíců. Lůno jeho ženy dalo život jedinému, temnému a zhoubnému dítěti. To bylo před čtyřmi lety. Od té doby přemýšlel, že by z Arnette odešel a poohlédl se po něčem lepším, ale držela ho maloměstská netečnost – tichý zpěv sirén, kterými ho volala známá místa a známé tváře. V Arnette ho měli rádi a Vic Palfrey mu jednou složil nejvyšší poklonu: nazval jej „Starym drsňákem“.

Když se Vic a Hap začali hádat, na obloze byly ještě patrné stopy soumraku, země se ale už topila v šeru. Po třiadevadesátce už mnoho aut nejezdilo, a proto měl Hap tolik nezaplacených účtů. Teď ale Stu viděl jedno přijíždět.

Bylo asi půl kilometru od nich a poslední denní světlo se matně lesklo na zbytku chromu, který na voze zbyl. Stu měl dobré oči a rozeznal, že je to velmi starý chevrolet, možná z roku ’75. Chevrolet, se zhasnutými světly, který jel sotva dvacítkou a kličkoval sem a tam po celé silnici. Kromě něj ho nikdo nezahlédl.

„Hele, řekněme, že na tuhle pumpu splácíš hypotéku,“ říkal Vic, „a řekněme, že je to padesát dolarů měsíčně.“

„Tak to je teda zatraceně víc.“

„No, proteď počítejme padesát. A teď si představ, že by federálové vopravdu vytiskli náklaďák peněz. No a pak by v bance votočili a ty bys platil stopadesát. Byl bys na tom furt stejně blbě.“

„To je fakt,“ přidal se Henry Carmichael. Hap se na něj podrážděně podíval. Náhodou věděl, že Hank si zvykl brát lahve koly z automatu bez zaplacení zálohy, a věděl, že Hank ví, že to ví, takže pokud se chtěl přidat na něčí stranu, měl se přidat k němu.

„Nemusí to tak vždycky nutně bejt,“ prohlásil Hap důležitým tónem, ve kterém bylo cítit autoritu jeho devíti tříd obecné, a pokračoval ve vysvětlování.

Stu, který chápal jen to, že jsou dost na dně, si Hapův hlas ztlumil na nicneříkající bzučení a sledoval chevrolet, jak si to šněruje silnicí. Podle stylu jízdy bylo jasné, že to nebude mít dlouhého trvání. Chevrolet přejel přes půlící čáru a levými pneumatikami zvířil prach na krajnici v protisměru. Teď zatočil zpět, chvíli se držel ve svém pruhu a pak téměř vjel do příkopu. Nato, jako by velký osvětlený nápis Texaco řidiče lapil jako návnada, zamířil přímo ke stanici, podoben střele, která téměř vyčerpala setrvačnou rychlost. Stu zaslechl unavené předení motoru, chrčení a hvízdání odcházejícího karburátoru a vyklepaných ventilů. Vůz minul nájezd a poskočil přes obrubník. Neonové trubice nad čerpadly se odrážely na zaprášeném čelním skle, takže dovnitř nebylo moc vidět, Stu ale zahlédl nejasný obrys řidiče, který se při poskočení vozu bezvládně zakymácel. Automobil nezpomaloval a pokračoval svou stabilní dvacetikilometrovou rychlostí.

„Takže, jak říkám, při víc penězích v oběhu bys byl –“

„Radši si vypni pumpy, Hape,“ řekl Stu klidně.

„Pumpy? Cože?“

Norm Bruett se otočil, aby vyhlédl z okna. „Jéžišku na křížku,“ vyrazil.

Stu vyskočil ze své židle, natáhl se přes Tommyho Wannamakera a Hanka Carmichaela a přehodil všech osm vypínačů najednou. A tak byl jediný, kdo neviděl, jak chevrolet narazil do benzinových čerpadel u horního ostrůvku a smetl je.

Vjel do nich pomalu, neúprosně a jaksi vznešeně. Tommy Wannamaker příštího dne u „Indiánské hlavy“ přísahal, že brzdová světla ani neblikla. Chevrolet prostě jel svou stabilní dvacítkou jako zaváděcí vůz na závodech při Slavnostech růží. Podvozek zaskřípěl o ostrůvek, a když do něj narazila kola, všichni, kromě Stua, viděli, jak řidičova hlava ochable poskočila a narazila do předního skla, na kterém se objevila hvězdicovitá prasklina.

Vůz poskočil jako nakopnutý čokl a urazil čerpadlo bezolovnatého benzinu. Pumpa odlétla a odkutálela se. Vylila se z ní trocha paliva. Hadice se uvolnila, spadla na asfalt a leskla se ve světlech neonů.

Všichni viděli jiskry, které zasršely od výfuku, když drhl o beton, a Hap, který už v Mexiku viděl výbuch čerpací stanice, si zakryl instinktivně oči před ohnivou koulí, kterou očekával. Místo toho se zadek vozu otočil a sesmekl se z ostrůvku. Předek zachytil pumpu speciálu a srazil ji na zem s tupým zaduněním.

Jakoby hnán vlastní vůlí, chevrolet dokončil obrat o tři sta šedesát stupňů a narazil do ostrůvku ještě jednou, tentokrát bokem. Zadek vyskočil a povalil poslední čerpadlo jako kuželku. Tam se chevrolet pomalu zastavil, rezavý výfuk táhl po zemi za sebou. Vůz zničil všechny tři pumpy na ostrůvku, který ležel blíž k silnici. Motor ještě několik vteřin škytavě běžel a vzápětí zhasl. Ticho bylo náhle tak hlasité, až děsilo.

„Ty bláho,“ vysoukal ze sebe Tommy Wannamaker. „Vybouchne to, Hape?“

„Kdyby to mělo vyletět, už by to bouchlo,“ řekl Hap a zvedl se. Vrazil do stojánku s mapami a Texas, Nové Mexiko a Arizona se rozlétly na všechny strany. Hap v duchu jásal. Čerpadla měl pojištěná a pojistku zaplacenou. Mary odkládala peníze na pojištění přednostně.

„Ten chlap musel bejt pěkně namazanej,“ řekl Norm.

„Viděl jsem jeho brzdový světla,“ řekl Tommy a hlas se mu chvěl vzrušením. „Ani neblikly. Ty jo! Kdyby jel devadesát, tak už sme všichni mrtví.“

Vyběhli ven, Hap v čele, Stu skupinku uzavíral. Hap, Tommy a Norm se k vozu dostali první. Ve vzduchu byl cítit benzin. Z chladnoucího motoru se ozývalo pomalé tikání, které znělo jako hodiny. Hap otevřel dveře na řidičově straně a muž za volantem vypadl ven jako pytel hadrů.

„Do prdele,“ vyjekl Norm Bruet. Odvrátil se, popadl se za břicho a začal zvracet. Ne kvůli muži, který vypadl ven (Hap ho jemně zachytil, ještě než dopadl na asfalt), ale kvůli zápachu, který se linul z auta, odporný puch krve, fekálií, zvratků a lidského rozkladu. Byl to příšerný, hutný pach smrti.

Vzápětí se Hap odvrátil, uchopil řidiče pod pažemi a táhl jej stranou. Tommy spěšně nadzdvihl jeho nohy, bezvládně brousící o asfalt, a s Hapem ho odnesli do kanceláře. Ve světle zářivek měly jejich tváře barvu sýra a šklebily se odporem. Hap na své peníze za pojištění rázem zapomněl.

Ostatní nahlédli do vozu a Hank se vmžiku otočil, ruku si držel před ústy a malíček mu trčel jako někomu, kdo právě pozvedl sklenku vína k přípitku. Odklusal k severnímu konci parkoviště a tam se zbavil večeře.

Vic a Stu zírali nějakou dobu do auta, pak se podívali jeden na druhého a zahleděli se zpět. Na sedadle spolujezdce byla mladá žena v sukni, vykasané až na stehna. O ni se opírala asi tři roky stará holčička. Obě byly mrtvé. Krky jim otekly jako duše z pneumatiky a kůže měla purpurově černou barvu jako modřina. Pod očima měly stejně nateklou kůži. Vic později říkal, že vypadaly jako hráči baseballu, kteří si pod oči natřeli černidlo, aby je neoslňovalo slunce. Oči nevidomě zíraly před sebe. Žena držela dítě za ruku. U nosu měla zaschlý chuchvalec hlenu. Kolem nich bzučely mouchy, usedaly na hlen a lezly jim do otevřených úst. Stu byl ve válce, ale nic tak strašlivě žalostného v životě neviděl. Očima stále sklouzával na jejich propletené ruce.

Stu s Vicem odstoupili a ohromeně se na sebe podívali. Pak se vydali ke stanici. Viděli Hapa, jak zuřivě mluví do telefonu. Norm se loudal za nimi a přes rameno vrhal pohledy na vrak vozu. Řidičovy dveře smutně zely do prostoru. Na zpětném zrcátku na předním skle visel pár dětských botiček.

Hank stál ve dveřích a otíral si ústa špinavým kapesníkem. „Ježiši, Stu,“ řekl zoufale a Stu přikývl.

Hap zavěsil. Řidič chevroletu ležel na podlaze. „Sanitka tady bude za deset minut. Myslíš, že jsou –?“ Ukázal palcem k vozu.

„Jo, jsou mrtvý,“ přikývl Vic. Jeho vrásčitá tvář byla nažloutlá a po podlaze trousil tabák, jak se snažil ubalit si jednu ze svých smradlavých cigaret. „Jsou to dva nejmrtvější lidi, jaký jsem kdy viděl.“ Podíval se na Stua, který přikývl a strčil si ruce do kapes. Cítil, že se mu obrací žaludek.

Muž na podlaze zasténal a všichni se po něm ohlédli. Po chvilce, kdy bylo jasné, že muž hovoří nebo se o to usilovně snaží, k němu Hap poklekl. Nakonec, byla to jeho pumpa.

Ať už ženě a dítěti v autě bylo cokoliv, muž tím trpěl taky. Z nosu mu nepřetržitě teklo a divně dýchal, jakoby pod vodou, jako by se mu v hrudi něco čeřilo. Kůže pod očima byla nateklá, nebyla ještě černá, ale fialová jako modřina. Krk se zdál příliš silný a oteklý, takže se mu dělaly dvě brady. Měl vysokou horečku; v jeho blízkosti jste měli pocit, že sedíte u vyhasínajícího ohniště.

„Pes,“ zamumlal. „Dala jsi ho ven?“

„Pane,“ řekl Hap a jemně jím zatřásl. „Už jsem volal záchranku. Budete v pořádku.“

„Kontrolky zčervenaly,“ zachrčel muž na podlaze a začal kašlat v sériích explozí, které z něj vypudily dlouhé cákance hnisavého hlenu. Hap se zaklonil a zoufale se šklebil.

„Radši ho votoč,“ navrhl Vic. „Nebo se tím udusí.“

Ale než to mohl udělat, záchvat kašle opět polevil do namáhavého a nestejnoměrného dýchání. Muž pomalu zamrkal očima a rozhlédl se po postavách, shromážděných kolem něj:

„Kde to… jsem?“

„V Arnette,“ řekl Hap. „Na benzinový pumpě Billa Hapscomba. Naboural jste mi pár čerpadel.“ A pak rychle dodal: „To nevadí. Jsou pojištěný.“

Muž se pokusil posadit, ale nepodařilo se mu to. A tak jen položil ruku na Hapovo předloktí.

„Moje žena… moje holčička…“

„Jsou v pořádku,“ prohlásil Hap a přihlouple se křenil.

„Podle všeho je mi pěkně blbě,“ zasupěl muž. Hvízdavě vtahoval a vyfukoval vzduch. „Bylo jim taky mizerně. Začlo jim to ráno před dvěma dny. V Salt Lake City…“ Zamžikal očima a pomalu je zavřel. „Je jim blbě… asi jsme nevyrazili dost rychle…“

V dálce bylo slyšet blížící se houkání sirény arnettské sanitky.

„Páni,“ vzdychl Tommy Wannamaker. „Ach jo, páni.“

Víčka nemocného muže se zachvěla a oči se opět otevřely. Byla v nich patrná starost. Znovu se namáhavě pokusil posadit. Po tváři mu stékal pot. Chytil Hapa za rukáv.

„Jsou Sally a Katuška v pořádku?“ ptal se naléhavě. Ze rtů mu odlétla slina a Hap cítil, jak z něj sálá horkost. Ten muž byl nemocný, napůl šílený, a páchl. Hapovi to připomínalo zápach, jaký občas vydává stará psí deka.

„Jsou v pořádku,“ trval na svém, byť trochu křečovitě. „Jenom si… zase lehněte a ležte v klídku, jasný?“

Muž se položil. Dýchání teď znělo chrčivěji. Hap a Hank mu pomohli otočit se na bok a zdálo se, že se mu dýchá o něco líp. „Až do včerejška mi bylo docela dobře. V noci mě to vzbudilo. Nevypadli jsme dost rychle. Je Katuška v pořádku?“

Jeho poslední slova se rozmělnila v cosi, čemu nikdo z nich nerozuměl. Siréna záchranky kvílela stále blíž. Stu přešel k oknu a vyhlížel ji. Ostatní zůstali stát v kroužku kolem muže na podlaze.

„Co s ním je, Vicu, nevíš?“ zeptal se Hap.

Vic zavrtěl hlavou. „Nevim.“

„Možná něco snědli,“ nadhodil Norm Bruett. „Ten auťák má kalifornskou značku. Nejspíš jedli u stánků u silnice, že jo? Možná dostali zkaženej hamburger. To se stává.“

Záchranka zpomalila, protože se musela vyhnout vraku chevroletu. Rudé světlo na střeše se zuřivě otáčelo. Už se úplně setmělo.

„Podej mi ruku, vytáhnu tě odtamtaď,“ zakřičel znenadání muž na podlaze a pak bylo zase ticho.

„Otrava jídlem,“ řekl Vic. „Jo, to by mohlo bejt. Aspoň doufám, protože –“

„Protože co?“ zeptal se Hank.

„Protože jináč by to mohlo bejt něco nakažlivýho.“ Vic se na ně díval vážnýma očima. „Kdysi, v osmapadesátym, jsem viděl choleru, dole u Nogales, a vypadalo to podobně.“

Dovnitř vstoupili tři muži, před sebou tlačili nosítka na kolečkách. „Hape,“ řekl jeden z nich, „tos’ teda měl kliku, žes’ nevylít rovnou do nebíčka. Tady ten to je, co?“

Rozestoupili se, aby je pustili dovnitř – Billy Verecker, Monty Sullivan a Carlos Ortega. Všichni se znali.

„Dva jsou eště v autě,“ oznámil Hap a odtáhl Montyho trochu stranou. „Žena a malá holka. Vobě mrtvý.“

„Těbůh! Seš si jistej?“

„Jo. Tendle chlap to neví. Vezmete ho do Braintree?“

„Nejspíš.“ Monty se na něj nerozhodně podíval. „Co budu dělat s těma dvěma v autě? S timdle si nevim rady, Hape.“

„Stu zavolá policii. Bude ti vadit, když pojedu s tebou?“

„Sakra, to víš, že ne.“

Položili muže na nosítka, a když ho vezli ven, Hap popošel ke Stuovi. „Pojedu s nima do Braintree. Zavolal bys policii?“

„Jasně.“

„A eště Mary. Brkni jí, co se stalo.“

„Fajn.“

Hap odklusal k sanitce a nastoupil dovnitř. Billy Verecker za ním zavřel dveře a zavolal dva své kolegy. Ti fascinovaně zírali na rozbitý chevrolet.

Za okamžik sanitka s kvílící sirénou vyrazila a rudé světlo vrhalo krvavé stíny na asfalt stanice. Stu šel k telefonu a vhodil do něj čtvrťák.

Muž ze chevroletu zemřel dvacet mil od nemocnice. Naposled se chrčivě nadechl, vydechl, uprostřed dalšího nádechu se zarazil a pak ztichl.

Hap mu z kapsy vytáhl peněženku a podíval se do ní. Bylo tam sedmdesát dolarů v bankovkách. Kalifornský řidičský průkaz na jméno Charles D. Campion. Byl tu i vojenský průkaz a fotografie jeho ženy a dcery v plastovém pouzdře. Hap se na fotografie nepodíval.

Nacpal peněženku muži zpátky do kapsy a řekl Carlosovi, aby vypnul sirénu. Bylo deset minut po deváté.

2

Do Atlantického oceánu vybíhalo z ogunquitské městské pláže dlouhé molo. Dnes jí připomínalo výstražně vztyčený ukazováček. Když Frannie Goldsmithová zajela na veřejné parkoviště, viděla, že na konci mola sedí Jess, pouhá silueta v odpoledním slunci. Nad ním kroužili a křičeli racci. Idylický obraz Nové Anglie, namalovaný životem. Frannie pochybovala, že by se ho nějaký racek odvážil pokazit upuštěním bílého cákance na neposkvrněnou modrou pracovní košili Jesse Ridera. Nakonec, vždyť to je začínající básník.

Věděla, že je to Jess, protože jeho sportovní kolo stálo zamčené u železného zábradlí, které se táhlo za boudou hlídače parkoviště. Z ní ji vyšel pozdravit Gus, olysalá břichatá městská figurka. Poplatek pro návštěvníky byl jeden dolar, ale Gus věděl, že Frannie je místní, aniž by se podíval na štítek REZIDENT přilepený na předním okně jejího volva. Fran sem chodívala často.

Jasně, že často, pomyslela si Fran. Vlastně jsem otěhotněla přímo tady na pláži, tři metry od čáry přílivu. Milá Boule: Byla jsi počata na malebném pobřeží Maine, asi tři metry od čáry nejvyššího přílivu a šest metrů od nábřežní zdi. Místo je označené křížkem.

Gus zvedl ruku a vztyčil dva prsty do písmene V na znamení míru.

„Váš kámoš je na konci mola, slečno Goldsmithová.“

„Díky, Gusi. Jak jdou kšefty?“

S úsměvem mávl rukou k parkovišti. Mohlo tam být sotva dvacet aut a na většině viděla bílomodrou nálepku REZIDENT.

„Nic moc, takhle brzo,“ řekl. Bylo 17. června. „Počkejte čtrnáct dní, to už městu nějaké peníze vyděláme.“

„To jistě. Pokud je všechny nezpronevěříte.“

Gus se zasmál a šel zase dovnitř.

Frannie se opřela jednou rukou o teplý kov svého vozu, vyzula si plátěnky a obula pár gumových vietnamek. Byla to vysoká dívka s kaštanovými vlasy, které jí spadaly až po lopatky. Na sobě měla jednoduché světležluté šaty. Hezká postava. Dlouhé nohy, kterým se dostávalo uznalých pohledů. Prvotřídní materiál, říkalo se tomu mezi studenty vysoké školy. Vyval vočka, príma kočka. Miss koleje 1990.

Pak se sama sobě trochu hořce zasmála. Máš poměr, řekla si, jako by to byla horká novinka. Kapitola šestá: Hester Prynnová přináší reverendu Dimesdaleovi zprávu o nezadržitelném příchodu Perly. Jenom to není reverend Dimesdale. Je to Jess Rider, věk dvacet, o rok mladší než naše hrdinka, malá Fran. Je to začínající studentský básník. Pozná se to podle jeho neposkvrněné modré pracovní košile.

Na kraji písku se zastavila. I přes podrážku vietnamek cítila teplo, které je rozpalovalo. Silueta na konci mola pořád házela do vody kamínky. Její myšlenky byly trochu rozpustilé, ale jinak spíš ustarané. Však on moc dobře ví, jak se postavit, aby dobře vypadal, pomyslela si. Lord Byron, osamělý, leč neohrožený. Sedící v tichém osamění a hledící na moře, které se táhne do dáli, tam, kde Anglie leží. Než já, vyhnanec, nikdy se –

Ale hovno!

Ty myšlenky ji ani tak neroztrpčily, spíš to, co napovídaly o stavu její mysli. Mladík, o kterém předpokládala, že ho miluje, sedí opodál, a ona se mu za jeho zády posmívá.

Vydala se po molu a s opatrnou grácií si vybírala cestu mezi balvany a puklinami. Bylo to staré molo, kdysi bylo součástí vlnolamu. Dnes se lodě shromažďovaly u jižního konce města, kde byly tři soukromé přístavy a laciné motely, po celé léto plné hlučného veselí.

Kráčela pomalu a snažila se co nejvíc vyrovnat s myšlenkou, že ho možná přestala milovat během těch jedenácti dnů, co věděla, že je „tak trošku těhotná“, řečeno slovy Amy Lauderové. Nakonec ji do toho stavu dostal on, ne?

Jenom on za to ale nemohl. Navíc brala prášky. Bylo to tak jednoduché. Zašla do školní ordinace, řekla doktorovi, že má bolestivou menstruaci a nepříjemné pupínky po těle a doktor jí napsal předpis. Vlastně jí dal na měsíc volňáska.

Opět se zastavila. Už byla nad vodou a vlny se lámaly ke břehu po obou stranách mola. Přišlo jí, že školní doktoři nejspíš poslouchají řeči o bolestivých menstruacích a pupíncích asi stejně často jako drogisté výmluvy o tom, že mladíci ty kondomy kupují pro bratra – dokonce i dnes. Zrovna tak k němu mohla přijít a říct: „Dejte mi pilulky. Chci šukat.“ Věk na to měla. Proč se upejpat. Pohlédla na Jessova záda a povzdechla si, protože upejpání je součástí života. Šla dál.

Jenomže pilulka nefungovala. Někdo u výstupní kontroly staré dobré továrny na Ovril usnul. Buď to, nebo si zapomněla prášek vzít a pak zapomněla, že zapomněla.

Potichu přišla až k němu a položila mu ruce na ramena.

Jess, který v levé ruce držel kamínky a házel je do Atlantiku, vykřikl a vyskočil. Oblázky se rozsypaly na všechny strany a on Frannie málem shodil do vody. Moc nescházelo a spadl tam po hlavě sám.

Nezadržitelně se rozhihňala a o několik kroků ustoupila s rukama přitisknutýma na ústech. Jess se rozzlobeně otočil, dobře stavěný mladý muž s černými vlasy, brýlemi se zlatou obroučkou a pravidelnými rysy, které, k Jessově ustavičné nespokojenosti, dostatečně neodrážely jeho vnitřní citlivost.

„Ksakru, víš, jak jsem se lek’?!“ zařval.

„Jessi,“ hihňala se, „Jessi, promiň, ale bylo to směšný, fakt.“

„Málem jsme spadli do vody,“ řekl a nasupeně k ní přikročil.

Fran ustoupila ještě o krok, zakopla o kámen a tvrdě dosedla na zem. Zuby jí scvakly jazyk – palčivá bolest! – a přestala se smát, jako když utne. Náhlé ticho – vypnul jsi mě, jsem rádio – jí připadalo ze všeho nejsměšnější, a to ji rozesmálo znovu, ačkoliv jí z jazyka tekla krev a z očí slzy bolesti.

„Nestalo se ti nic, Frannie?“ Poklekl vedle ní s ustaraným výrazem v obličeji.

Doopravdy ho miluju, pomyslela si s jistou úlevou. No to se mám.

„Nezranila ses, Fran?“

„Jen svou pýchu,“ řekla a nechala ho, aby jí pomohl vstát. „A kousla jsem se do jazyka. Koukej.“ Vyplázla ho na něj a čekala na oplátku úsměv, ale Jess se zamračil.

„Jéžiš, Fran, tobě vážně teče krev.“ Vytáhl z kapsy kapesník a nejistě se na ni podíval. Pak ho zastrčil zpátky.

Představila si, jak jdou spolu ruku v ruce k parkovišti, dva mladí milenci pod letní oblohou a ona má jeho kapesník nacpaný v puse. Mává na smějícího se laskavého hlídače a říká: Nahgau, Guchi.

Opět se rozesmála, i když ji jazyk dost bolel a pachuť krve v ústech jí působila lehkou nevolnost.

„Dívej se jinam,“ přikázala mu přísně. „Teď se nebudu chovat jako dáma.“

S mírným úsměvem si teatrálně zakryl oči. Opřela se jednou rukou o zábradlí, naklonila se přes okraj mola a plivla – jasně červená. Fuj. A zase. A ještě jednou. Konečně se zdálo, že má ústa čistá. Ohlédla se a uviděla, jak ji pozoruje skrz prsty.

„Promiň,“ řekla. „Jsem blbá.“

„Ale ne,“ namítl Jess, i když si očividně myslel opak.

„Nezajedeme na zmrzlinu?“ zeptala se. „Ty budeš řídit a já platit.“

„Souhlas.“ Vyskočil a zvedl ji. Ještě jednou plivla přes okraj. Jasně červená.

„Neukousla jsem si kousek, viď?“ zeptala se Fran s úzkostí v hlase.

„To nevím,“ řekl Jess sladce. „Mělas pocit, že jsi spolkla nějaký žmolek?“

S odporem si přitiskla ruku k ústům. „To nebylo moc vtipný.“

„Ne, promiň. Jenom ses kousla, Frannie.“

„Jsou v jazyku nějaký žíly?“

Vraceli se po molu, držíce se za ruce. Frannie se co chvíli zastavila a odplivla si přes okraj. Jasně červená. Tak to ani náhodou nespolkne. Nene. V žádném případě.

„Nejsou.“

„To je dobře.“ Stiskla mu ruku a usmála se na něj. „Jsem těhotná.“

„Jo? Fajn. Že nevíš, koho jsem viděl v Port–“

Zarazil se a podíval se na ni, jeho tvář byla náhle nepoddajná a velmi, velmi obezřetná. Ta ostražitost ji trochu ranila.

„Co jsi říkala?“

„Jsem těhotná.“ Zářivě se na něj usmála a plivla přes okraj mola. Jasně červená.

„Děsnej fór, Frannie,“ prohlásil rozpačitě.

„Žádnej fór.“

Díval se na ni. Po chvíli šli dál. Když přecházeli parkoviště, Gus vyšel ze své budky a zamával jim. Frannie mu taky zamávala. Jess taky.

Zastavili se v Dairy Queen na silnici US 1. Jess si koupil colu a zamyšleně ji srkal za volantem volva. Frannie si od něj nechala přinést banánový pohár a teď se opírala o dveře na své straně, půl metru od něj, a lžičkou vybírala oříšky, kousky ananasu a syntetickou zmrzlinu.

„Víš, že zmrzlina od Dairy Queen jsou hlavně bubliny? Spousta lidí to neví.“

Jess se na ni mlčky podíval.

„Fakt,“ řekla. „Tyhle zmrzlinový stroje nejsou vlastně nic jinýho než obrovský mašiny na bubliny. Proto může Dairy Queen prodávat zmrzlinu tak lacino. Měli jsme o tom jeden článek v Obchodní teorii. Je plno způsobů, jak podojit krávu.“

Jess se na ni podíval a neřekl nic.

„Pokud chceš opravdovou zmrzlinu, musíš jít někam, jako je Deering Ice Cream Shop a pak –“

Náhle propukla v pláč.

Posunul se na sedadle až k ní a dal jí ruce kolem krku. „Nech toho, Frannie, prosím tě.“

„Teče po mně zmrzlina,“ vzlykla.

Opět vytáhl kapesník a otřel ji. Mezitím pláč ustal a Frannie jen popotahovala.

„Banánovej pohár s krvavou omáčkou,“ prohlásila a dívala se na něj zarudlýma očima. „Už asi nebudu. Promiň, Jessi. Vyhodil bys to?“

„Jistě,“ řekl škrobeně.

Vzal zmrzlinu a šel ji vyhodit do odpadkového koše. Chodí legračně, pomyslela si Frannie, jako by ho někdo praštil tam dole, kde to kluky bolí. Jistým způsobem tam vlastně úder dostal. A když už jsme u toho, podobně chodila i ona poté, co ji na pláži připravil o panenství. Cítila se tehdy, jako by měla zvlášť silnou opruzeninu. Jenomže z opruzeniny člověk neotěhotní.

Vrátil se dovnitř.

„Vážně jseš, Frannie?“ zeptal se náhle.

„Vážně.“

„Jak se to stalo? Myslel jsem, že bereš pilulky.“

„No, možností je víc, za prvé, někdo na výstupní kontrole ve starý dobrý fabrice na Ovril usnul, zrovna když jela moje tuba, nebo za druhé, u vás v menze pánům dávají něco, co posiluje spermie, nebo za třetí, zapomněla jsem si vzít pilulku a pak jsem zapomněla, že jsem zapomněla.“

Věnovala mu sarkastický úsměv, který ho maličko vylekal.

„Proč jseš tak naštvaná, Frannie? Jenom jsem se ptal.“

„Na tvou otázku by se dalo odpovědět i jinak: jedné teplé dubnové noci, muselo to být dvanáctého, třináctého nebo čtrnáctého, jsi vložil svůj penis do mé vagíny a dosáhl orgasmu, takže jsi ejakuloval spermie po milionech –“

„Nech toho,“ přerušil ji ostře. „Nemusíš být tak –“

„Tak co?“ I když navenek zachovávala kamenný výraz, uvnitř byla zmatená. V jejích představách se ta scéna takhle neodehrávala.

„Tak naštvaná,“ dodal Jess unaveně. „Já se z toho přece nechci vykroutit.“

„Ne,“ řekla už mírněji. V tuto chvíli ho mohla chytit za ruku a zahnat hádku nadobro. Ale něco jí v tom bránilo. Neměl žádné právo chtít útěchu a bylo jedno, jestli by to chtěl vědomě nebo bezděky. Náhle jí došlo, že tak či onak jsou doby bezstarostného veselí na nějakou dobu pryč. Zase se jí chtělo plakat, ale vztekle slzy potlačila. Frannie Goldsmithová, dcera Petera Goldsmithe, přece nebude sedět na parkovišti u Dairy Queen v Ogunquitu a vyplakávat si oči.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Jess a sáhl po cigaretách.

„Co chceš ty dělat?“

Zapálil si a na okamžik, když se cigaretový kouř roztáhl po stropě, zahlédla, jak se v něm sváří chlapec s mužem.

„Do prčic,“ řekl.

„Naše možnosti, jak je vidím já, jsou asi takový,“ začala. „Můžeme se vzít a dítě si nechat. Můžeme se vzít a dítěte se vzdát. Nebo se nevezmeme a dítě si nechám já. Nebo –“

„Frannie –“

„Nebo se nevezmeme a dítě si nenechám. Nebo můžu jít na potrat. Je to všechno? Vynechala jsem něco?“

„Frannie, nemůžeme si promluvit –“

„Vždyť mluvíme!“ vyjela na něj. „Dostal jsi možnost a řekl jsi ‚Do prčic‘. Přesně tak jsi to řekl. Já jenom nastínila možný výběr. Pochopitelně, měla jsem víc času na promýšlení detailů.“

„Chceš cigaretu?“

„Ne. To není pro dítě dobré.“

„Frannie, krucinál!“

„Proč křičíš?“ hlesla.

„Protože to vypadá, že se mě snažíš namíchnout, jak to nejvíc půjde.“ Nakonec se Jess ovládl. „Promiň. Prostě si nemyslím, že je to moje vina.“

„Á, nemyslíš.“ Podívala se na něj se zdviženým obočím. „Hle, a panna počala.“

„Musíš si z toho, sakra, dělat srandu? Měla jsi prášky, sama jsi to říkala. Věřil jsem ti. Byla to chyba?“

„Ne, nebyla to chyba. Ale fakta to nemění.“

„To asi ne,“ řekl zasmušile a zamáčkl zpola nedokouřenou cigaretu. „Tak co uděláme?“

„Pořád se mě ptáš, Jessi. Právě jsem vyjmenovala možnosti, jak je vidím já. Myslela jsem, že tě něco napadne. Taky je možná sebevražda, ale o té v tuhle chvíli neuvažuju. Tak si vyber z těch dalších možností a popovídáme si o tom.“

„Tak se vezmem,“ řekl náhle pevným hlasem. Byl to tón muže, který se rozhodl, že nejlepší způsob jak rozřešit gordický uzel je rozetnout ho v půli. Plnou rychlostí vpřed a ufňukánci ať si zůstanou v závětří.

„Ne. Já si tě nechci vzít.“

Jako by měl tvář pospojovanou množstvím neviditelných šroubů a každý z nich byl náhle povolen o jednu a půl otočky. Vše najednou pokleslo. Bylo to tak krutě komické, že si musela opřít zraněnou špičku jazyka o patro, aby se opět nerozesmála. Jessovi se smát nechtěla.

„Proč?“ zeptal se. „Fran–“

„O důvodech bych musela přemýšlet. Nenechám se zatáhnout do debaty o mých důvodech, proč si tě nechci vzít, protože teď je neznám.“

„Ty mě nemiluješ,“ řekl dotčeně.

„Ve většině případů se láska a manželství vzájemně vylučují. Vyber si jinou možnost.“

Dlouho byl zticha. Hrál si s další cigaretou, ale nezapálil si. Nakonec řekl: „Nemůžu si vybrat jinou možnost, Frannie, protože nechceš probrat tuhle. Chceš bodovat na úkor mě.“

To na ni trochu zapůsobilo. Přikývla. „Možná máš pravdu. Posledních pár týdnů se skórovalo na můj účet. Podívej, Jessi, ty jseš student každým coulem. Kdyby na tebe přišel vandrák s nožem, hned bys svolával seminář.“

„Ale prokristapána.“

„Vyber si jinou možnost.“

„Ne. Ty sis mohla svoje důvody promyslet. Možná, že i já potřebuju trochu času.“

„Tak dobře. Odvezeš mě teď zpátky na parkoviště? Počkáš na mě a já si pojedu něco zařídit.“

Překvapeně se na ni podíval. „Frannie, přijel jsem na kole až z Portlandu. V motelu na kraji města mám pokoj. Myslel jsem, že strávíme víkend spolu.“

„Ve tvém motelovém pokoji. Ne, Jessi. Situace se změnila. Nasedni na kolo a jeď zpátky do Portlandu a dej mi vědět, až si to trochu promyslíš. Žádnej spěch.“

„Přestaň se po mně vozit, Frannie.“

„Ne, ne, Jessi, to ty ses povozil po mně,“ vykřikla v náhlém, divokém hněvu, a tehdy ji lehce uhodil hřbetem ruky po tváři.

Hleděl na ni v němém úžasu.

„Promiň, Fran.“

„Omluva přijata,“ řekla bezbarvě. „Jeď už.“

Cestou na parkoviště mlčeli. Seděla s rukama složenýma v klíně a sledovala oceán, probleskující mezi domky, které stály těsně u nábřežní zdi. Vypadají jako domy v chudinské čtvrti, pomyslela si. Komu patří ty domky, z nichž většina má ještě zabedněné okenice, i když léto oficiálně začne za pár týdnů? Profesorům z Massachusettského technologického institutu. Bostonským lékařům. Newyorským právníkům. Tyto domy nejsou moc velké, žádné pobřežní haciendy, patřící lidem, kteří svá jmění počítají v sedmi a osmimístných číslicích. Ale až sem jejich majitelé přijedou, nejnižší IQ na Shore Road bude mít hlídač parkoviště Gus. Děti budou mít sportovní kola jako Jess. Budou se tvářit unuděně a s rodiči budou chodit do restaurací na humry nebo do ogunquitského divadla. Budou bloumat po hlavní ulici za měkkého letního soumraku a budou se tvářit jako místní. Pozorovala okouzlující kobaltové záblesky mezi natěsnanými domy a cítila, že se jí zrak opět zamlžuje slzami. Bílý plačící obláček.

Dojeli na parkoviště a Gus na ně mávl. Zamávali mu na pozdrav.

„Je mi líto, že jsem tě uhodil, Frannie,“ řekl Jess tlumeným hlasem. „To jsem fakt nechtěl.“

„Já vím. Pojedeš do Portlandu?“

„Zůstanu tady přes noc a ráno ti zavolám. Ale je to na tobě, Frannie. Pokud se rozhodneš, třeba, že nejlepší bude potrat, já peníze někde vyškrábnu.“

„To byla záměrná hříčka?“

„Ne. Vůbec ne.“ Přisunul se k ní a zlehka ji políbil. „Mám tě rád, Fran.“

Nevěřím, že máš, pomyslela si. Najednou ti vůbec nevěřím… Ale přijímám to v dobré víře. To ještě udělat mohu.

„Dobře.“

„Je to motel ‚U majáku‘. Když budeš chtít, zavolej.“

„Dobře.“ Vklouzla za volant; náhle se cítila nesmírně unavená. Jazyk ji ošklivě bolel.

Šel ke svému kolu, zamčenému k zábradlí, nasedl na ně a popojel k jejímu vozu. „Byl bych rád, kdybys zavolala, Fran.“

Vyloudila umělý úsměv. „Uvidíme. Měj se, Jessi.“

Zařadila rychlost, otočila se a jela přes parkoviště k Shore Road. Viděla, jak Jess stojí u svého kola, oceán v pozadí, a ten den ho už podruhé v duchu obvinila z toho, že přesně ví, jak má zapůsobit. Tentokrát namísto podráždění cítila spíš smutek. Jela dál a přemýšlela, jestli bude oceán ještě někdy vypadat stejně, jako vypadal před tímhle vším. Jazyk ji nepříjemně bolel. Otevřela okno a plivla ven. Žádná krev, v pořádku. Od oceánu k ní zalétal silný slaný pach. Jako hořké slzy.

3

Norma Bruetta probudily ve čtvrt na jedenáct děti, které se praly někde u okna do ložnice, a country, linoucí se z rádia v kuchyni.

Vydal se ve vytahaných trenýrkách a tílku k zadním dveřím, rozrazil je a zařval: „Zmetci, zavřete klapačky!“

Na chviličku bylo ticho. Luke a Bobby seděli ve starém rezavém autě, o které se hádali, a rozhlíželi se kolem. Jako vždycky, když spatřil své děti, svářely se v Normovi dvě emoce. Skličovalo ho, když je viděl v obnošených šatech z druhé ruky a z Armády spásy, ve stejných, jaké nosily černošské děti ve východním Arnette, a zároveň jím cloumal zuřivý hněv, který ho nutil vyběhnout ven a vymlátit jim duši z těla.

„Ano, tati,“ řekl tiše Luke. Bylo mu devět.

„Ano, tati,“ opakoval Bobby jako ozvěna. Tomu šlo na osmý rok.

Norm ještě chvíli stál a díval se na ně, pak s prásknutím dveře zavřel. Nerozhodně se zastavil a pohlédl na hromadu šatů, které měl včera na sobě. Válely se u nohou proleželé postele, jak je tam včera pohodil.

Ta bordelářská coura, pomyslel si. Ani hadry mi nepověsila.

„Lilo!“ zahulákal.

Žádná odpověď. Uvažoval o tom, že znovu rozrazí dveře a zeptá se Luka, kde je, hernajs, jeho matka. Dary chudým se rozdávají až příští týden, a pokud jela zase do Braintree na pracovní úřad, tak je ještě větší blázen, než si myslel.

Nakonec se dětí nezeptal. Byl unavený a v hlavě mu odporně tepalo. Vypadalo to jako kocovina, ale včera měl u Hapa jenom tři piva. Ta havárie, to bylo šílený. Žena a holčička umřely v autě, chlap, ten Campion, cestou do nemocnice. Než se Hap vrátil, policie přijela a odjela, a taky odtahovka a pohřebák z Braintree. Vic Palfrey udělal pro úřady prohlášení za všech pět. Pohřební zřízenec, který byl zároveň okresní koroner, odmítl spekulovat o tom, co mrtvé v autě mohlo postihnout.

„Ale cholera to není. A ne abyste chodili po městě a děsili lidi, že je. Udělá se pitva a dočtete se o tom v novinách.“

Zatracenej blbec, myslel si Norm a pomalu se oblékal do zmuchlaných šatů. Bolest hlavy se zhoršovala. Ti malí hajzlíci by radši měli být potichu, jinak z toho bude pár zlomených rukou, aby si měli o čem vykládat. Proč, krucinál, nemůžou chodit do školy celý rok?

Přemítal, jestli si má zastrčit košili do kalhot, pak se rozhodl, že dnes se tu prezident nejspíš nezastaví, a naboso se odšoural do kuchyně. Sluneční světlo v okně bylo tak prudké, že musel zamžourat.

Nakřáplé rádio nad sporákem vyzpěvovalo:

„Jenže ho–o–olka, mně pro tě srdce puká.

Holka, zkus chápat svýho kluka.

Je to dobrej kluk.

Slyšíš, holka, zkus chápat svýho kluka.“

Už je to asi pěkně na levačku, když musejí hrát negerský rokenroly na místní country stanici. Norm rádio vypnul, než by se mu rozskočila hlava. Vedle byl vzkaz. Vzal ho a přimhouřil oči, aby ho mohl přečíst.

Milí Norme,

Sally Hodgesová mi řekla že potřebuje někoho, kdo by jí dneska ráno pohlídal děti a řekla že mi dá dolar. Na oběd budu spátky. Jestli chceš, je tam párek. Miluju tě.

Lila

Norm položil lístek a chvíli jen tak stál, přemýšlel, a snažil se to nějak srovnat. Bylo zatraceně těžké při té bolesti přemýšlet. Hlídání dětí… dolar. Žena Ralpha Hodgese.

Tyto tři body se mu pomalu spojily. Lila odešla, aby hlídala tři děti Sally Hodgesové kvůli zavšivenýmu dolaru, a hodila mu na krk Luka a Bobbyho. Bůh ví, že to je těžká doba, když chlap musí dřepět doma a utírat dětem nosy, aby jeho žena mohla jít vydělat jeden mizerný dolar, za který si nekoupí ani galon benzinu. Je to zasraně těžká doba…

Zmocnila se ho zuřivost, která bolest hlavy ještě zhoršovala. Pomalu se přešoural k ledničce, koupené v době, kdy vydělával slušné peníze na přesčasech, a otevřel ji. Většina přihrádek byla prázdná, kromě zbytků, které Lila seškrábala do plastikových krabiček. Nesnášel tyhle plastikové krabičky. Staré fazole, stará kukuřice, kapka chilli… nic, co by chlapovi chutnalo. Nic než malé plastikové krabičky a tři malé párky ve fólii. Sehnul se a při pohledu na ně ho znovu přepadl bezradný vztek, který ještě umocnila tepající bolest hlavy. Ty párky vypadaly, jako kdyby někdo uřízl ptáky třem z těch pygmejů, co žijou v Africe nebo Jižní Americe nebo kde to, kurva, žijou. Stejně neměl hlad. Popravdě mu bylo pěkně špatně.

Přešel ke sporáku, škrtl zápalkou o kus smirkového papíru, který visel na stěně, zapálil přední hořák a postavil na kávu. Pak si sedl a tupě čekal, až voda začne vřít. Vzápětí musel sáhnout pro kapesník, aby zachytil mocné mokré kýchnutí. Leze na mě rýma, pomyslel si. No, to je skvělý, k tomu všemu. Vůbec ho nenapadlo spojovat své nachlazení s hleny, které předešlého večera vytékaly z toho člověka u pumpy.

Hap byl v dílně a montoval nový výfuk na starý vůz Tonyho Leonminstra. Vic Palfrey se houpal na skládací židličce, pozoroval ho a srkal limonádu, když se najednou ozval zvonek.

Vic zamžoural. „To je policie,“ řekl. „Vypadá to na tvýho bratránka. Leo Bob.“

„Dobrý.“

Hap vylezl zpod auta a utíral si ruce do pucvólu. Jak šel přes kancelář, několikrát silně kýchl. Nesnášel letní nachlazení. Ta byla nejhorší.

Joe Bob Brentwood měřil bezmála dva metry. Stál u kufru svého sedanu a plnil nádrž. Za ním byly tři pumpy, které včera porazil Campion, úhledně vyrovnané jako padlí vojáci.

„Těbůh, Joe Bobe!“ pozdravil Hap, když vycházel ven.

„Hape, ty stará tlamo,“ houkl Joe Bob, zacvakl ručku čerpadla na automatické plnění a narovnal se. „Klika, že to tady dneska eště stojí.“

„To jo, kurva. Stu Redman toho chlapa zahlíd a vypnul pumpy. I tak tady lítaly jiskry.“

„Stejně je to klika. Poslouchej, Hape, chtěl jsem eště něco kromě benzinu.“

„Jo?“

Oči Joe Boba sklouzly na Vica, který stál ve dveřích stanice. „Byl tady támhleten smraďoch včera taky?“

„Kdo? Vic? Jasně, ten je tady každej večír.“

„Umí držet klapačku?“

„Myslím, že jo. Je to dobrej staroch.“

Pumpa se s cvaknutím zastavila. Hap do nádrže ještě dočerpal benzinu za dvacet centů, vrátil hadici do stojanu a čerpadlo vypnul. Vrátil se k bratranci.

„No? Vo co de?“

„Pudeme radši dovnitř. Ten staroch by to měl taky slyšet. A esli budeš mít možnost, moh bys zavolat těm ostatním.“

Po asfaltu došli do kanceláře.

„Dobrý ráno přeju, důstojníku.“

Joe Bob pokýval hlavou.

„Kafe?“ zeptal se Hap.

„Ani ne.“ Pohlédl na ně vážným zrakem. „Jde vo to, že nevím, jak by se mí nadřízený tvářili, kdyby věděli, že tady sem. Myslim, že by nebyli rádi. Takže až sem ty chlápci příjdou, neřikejte jim, kdo vám dal tip, jasný?“

„Jaký chlápci, důstojníku?“

„Chlápci z Úřadu zdraví,“ řekl Joe Bob.

Vic zasténal: „Ach bože, takže to byla cholera. Já to věděl.“

Hap se díval z jednoho na druhého. „Joe?“

„Já nic nevim,“ řekl Joe Bob a posadil se do jednoho plastikového křesílka. Kostnatými koleny se téměř dotýkal krku. Z kapsy košile vylovil balíček chesterfieldek a zapálil si. „Finnegan, víš, ten koroner –“

„To je ale vychcanej hajzl,“ zasyčel Hap divoce. „Měls ho vidět, jak se tady naparoval. Jako krocan, když se mu poprvý postaví. Furt prej, ať jsme zticha a tak.“

„Velká ryba v malym rybníce, to teda je,“ souhlasil Joe Bob. „No, řek doktoru Jamesovi, ať se jde podívat na toho Campiona, a pak zavolali eště jinýho doktora, kterýho neznam. Pak volali do Houstonu. Kolem třetí ráno na to malý letiště u Braintree přilítlo letadlo.“

„Kdo přiletěl?“

„Patologové. Tři. Byli tam s těma mrtvolama až do vosmi do rána. Řezali je nebo co, já nevim. Pak volali do Infekčního centra v Atlantě a votamtaď tady maj bejt dneska vodpoledne. Ale řikali, že mezitím sem pošlou nějaký chlapy z Úřadu zdraví, aby se podivali na všechny, který tady včera byli, a na ty ze záchranky. Nevim, ale mně to připadá, že vás chtěj dát do karantény.“

„Ježkovy zraky,“ ozval se ustrašeně Hap.

„Atlantský Infekční centrum je federální,“ řekl Vic. „Poslali by sem plný letadlo chlapů z federálu jenom kvůli choleře?“

„Nemam páru,“ odpověděl Joe Bob. „Jenom jsem myslel, že máte právo to vědět. Protože co vím, tak jste chtěli jenom pomoct.“

„Jsme ti vděčný, Joe,“ řekl Hap zaraženě. „Co říkal James a ten druhej doktor?“

„Nic moc. Ale voba vypadali poplašeně. Eště jsem žádnýho doktora neviděl tak vyděšenýho. Moc jsem se vo to nestaral.“

Rozhostilo se tíživé ticho. Joe Bob přešel k automatu na nápoje a vzal si lahev limonády. Když otevřel uzávěr, ozvalo se slabé zasyčení oxidu uhličitého. Když si zase sedal, Hap sáhl do krabice vedle pokladny, vytáhl papírový kapesník, utřel si nos a složený kapesník zastrčil do kapsy umaštěného overalu.

„Co jste zjistili o Campionovi?“ zeptal se Vic. „Máte něco?“

„Ještě na tom pracujeme,“ řekl Joe Bob s nádechem důležitosti. „V průkaze má, že je ze San Diega, ale spousta z toho, co měl v peněžence, bylo dva nebo tři roky prošlý. Řidičák měl propadlej. Karta Bank American byla vydaná v roce 1986 a taky propadla. Měl taky armádní průkaz, tak to kontrolujeme tam. Kapitán má za to, že Campion nebydlel v San Diegu možná už čtyři roky.“

„Dezertér?“ zeptal se Vic. Z kapsy vytáhl veliký kapesník. Odchrchlal si a odplivl do něj.

„Eště nevim. Ale podle armádního průkazu měl sloužit do devadesátýho sedmýho, a byl v civilu a s rodinou a zatraceně daleko vod Kalifornie, takže si to přeberte.“

„Jo, tak já zavolam vostatním a povim jim, cos nám řek,“ uzavřel Hap. „Dík moc.“

Joe Bob vstal. „To je dobrý. Jenom vynech moje jméno. Děsně nerad bych přišel vo práci. Tvý kámoši nepotřebujou vědět, kdo je upozornil,“

„Ne,“ ujistil ho Hap a Vic přizvukoval.

Když šel Joe Bob ke dveřím, ozval se téměř omluvně Hap. „Je to akorát pět dolarů za benzin, Joe. Děsně nerad tě kasíruju, ale víš, jak to dneska je –“

„To je v pořádku.“ Joe Bob mu podal kreditní kartu. „To platí stát. A dej mi stvrzenku, abych jim moh ukázat, proč jsem tady byl.“

Když Hap vyplňoval stvrzenku, dvakrát kýchl.

„Na to si dej bacha,“ řekl Joe Bob. „Neni nic horšího než letní rýma.“

„Jako bych to nevěděl.“

Najednou se za jejich zády ozval Vic: „Možná to není rýma.“

Otočili se k němu. Vic vypadal vystrašeně.

„Dneska ráno jsem se probudil a kejchal a prskal jsem jak najatej,“ děsil se Vic. „Taky mě bolela hlava. Vzal jsem si ňáký aspiríny a trochu to přešlo, ale porád jsem zahleněnej. Možná jsme to chytli. To, co měl Campion. Na co umřel.“

Hap na něj dlouho upíral pohled, a zrovna když se chystal vyjmenovat všechny důvody, proč to tak nemůže být, znovu kýchl.

Joe Bob si oba starostlivě prohlížel a pak řekl: „Nevim, možná, že by nebylo špatný zavřít pumpu, Hape. Jenom pro dnešek.“

Hap se na něj vylekaně podíval a snažil se přijít na všechny svoje důvody. Nevybavil se mu ani jeden. Najednou dokázal myslet jen na to, že se taky probudil s bolestí hlavy a tekoucím nosem. No co, všichni najednou nastydli. Jenomže než se objevil ten chlápek Campion, bylo mu dobře. Normálně dobře.

Hodgesovi měli tři děti, šestileté, čtyřleté a nejmenšímu bylo osmnáct měsíců. Dvě nejmladší ještě nosily plenky a nejstarší si venku na zahradě hrabalo nějakou díru. Lila Bruettová seděla v obýváku a dívala se na „Mladé a neklidné“. Doufala, že Sally přijde, až seriál skončí. Ralph Hodges koupil barevnou televizi, když byly v Arnette lepší časy, a Lila se na odpolední seriály ráda dívala v barvách. Všechno bylo o tolik hezčí.

Potáhla z cigarety a vyrazila kouř v záchvatu kašle, který ji přepadl. Šla do kuchyně a vyplivla velký kus hlenu, který vykašlala. S kašlem se už probudila a celý den měla pocit, jako by ji někdo pírkem šimral v krku.

Cestou do obýváku mrkla z okna, aby se přesvědčila, že Bert Hodges je v pořádku. V televizi zrovna běžela reklama, dvě tančící lahve čisticího prostředku na záchodové mísy. Lila zabloudila očima po pokoji a zatoužila, aby její dům vypadal taky tak pěkně. Sallyiným koníčkem bylo vybarvovat předtištěné obrázky s Kristem, které visely po celém pokoji. Lile se zvlášť líbil ten velký, s Poslední večeří, který byl na zdi za televizí. Byl vymalovaný šedesáti různými olejovými barvami; Sally jí svěřila, že jí to trvalo téměř tři měsíce. Byla to skutečná umělecká práce.

Právě když reklama skončila, rozplakala se malá Cheryl a její kvílivý, nepříjemný křik přerušovaly záchvaty kašle.

Lila zamáčkla cigaretu a pospíchala do ložnice. Čtyřletá Eva ještě hluboce spala, ale Cheryl ležela na zádech v postýlce a její tvář nabírala alarmující purpurovou barvu. Pláč zněl přiškrceně.

Lila, která se záškrtu nebála, protože oba její chlapci jím prošli bez problémů, ji zdvihla za nožičky a rázně ji plácla do zad. Neměla potuchy, jestli Domácí lékař doporučuje takový způsob léčby, protože ho nikdy nečetla. Na Cheryl to zapůsobilo. Vyrazila ze sebe dušený skřek a na podlahu vyplivla neuvěřitelně velké klubko hlenu.

„Je to lepší?“ zeptala se Lila.

„Jo,“ přisvědčila Cheryl. Už zase skoro spala.

Lila setřela nepořádek ubrouskem. Nevzpomínala si, že by kdy viděla dítě vykašlat takový kus hlenu najednou.

Opět se posadila před „Mladé a neklidné“ a mračila se. Zapálila si další cigaretu, při prvním šluku kýchla, pak se i ona rozkašlala.

4

Bylo hodinu po setmění.

Starkey seděl sám u dlouhého stolu a listoval stohem žlutých průklepových papírů. Jejich obsah ho děsil. Sloužil své zemi třicet šest let a začínal jako vyjukaný zajíc z akademie ve West Pointu. Získal vyznamenání. Hovořil s prezidenty, nabízel jim své rady a ty rady byly čas od času přijímány. Prožil i nelehké okamžiky, mnoho nelehkých okamžiků, ale tohle…

Bál se, bál se tolik, že si to neodvažoval ani přiznat. Byl to ten druh strachu, který vás může dohnat k šílenství.

Z náhlého popudu vstal a šel ke stěně, ze které do místnosti zíralo pět prázdných obrazovek. Když vstával, vrazil koleny do stolu a jeden z papírů sklouzl přes okraj. Líně se snášel mechanicky pročištěným vzduchem a přistál na dlaždicích, napůl ve stínu stolu, napůl ve světle. Pokud by někdo stál nad ním a díval se dolů, viděl by toto:

KT POTVRZEN

ZDÁ SE POMĚRNĚ

KMEN KÓD 848–AB

CAMPION, (W.) SALLY

ANTIGENOVÝ POSUN A MUTACE

VYSOKÉ RIZIKO/EXTRÉMNÍ ÚMRTNOST

A PŘENOSNOST ODHADOVÁNA NA

OPAKUJI 99.4 %. INFEKČNÍ CENTRUM ATLANTA

ROZUMÍ. PŘÍSNĚ TAJNÉ MODRÁ SLOŽKA

KONEC

P–T–222312A

Starkey zmáčkl tlačítko pod prostřední obrazovkou a obraz naskočil se zneklidňující rychlostí, která svědčila o kvalitních součástkách. Ukazoval poušť v západní Kalifornii. Byla prázdná a prázdnota vypadala v ruděpurpurové barvě infračervené kamery zlověstně.

Je to tam, přímo před námi, pomyslel si. Projekt Blue.

Opět se ho téměř zmocnil strach. Z kapsy vytáhl modrou pilulku. Jeho dcera by ji nazvala „uklidňovák“. Nezáleželo na jménech, ale na výsledcích. Spolkl ji nasucho; hladká tvář se mu při polknutí svraštila.

Projekt Blue.

Podíval se na ostatní tmavé obrazovky a všechny je zapnul. Čísla 4 a 5 ukazovala laboratoře. Čtyřka byla fyzikální, pětka virová biologie. Vi–bi laboratoř byla plná zvířecích klecí, většinou pro morčata, makaky a několik psů. Zdálo se, že žádné zvíře nespí. Ve fyzikální laboratoři se neustále točila malá centrifuga. Starkey si na to stěžoval. Stěžoval si důrazně. Bylo na tom něco strašidelného, jak se centrifuga vesele točila dokola a dokola, zatímco doktor Ezwick ležel poblíž mrtvý na zemi, roztažený jako polní strašák, kterého překotil vítr.

Vysvětlili mu, že centrifuga je napojená na stejný obvod jako světla a kdyby ji vypnuli, světla by zhasla taky. A kamery tam dole nebyly vybaveny infračervenými senzory. Starkey rozuměl. Z Washingtonu by mohli přijet nějací další armádní hlavouni a mohli by se chtít podívat na mrtvého laureáta Nobelovy ceny, který leží sto dvacet metrů pod povrchem pouště ani ne míli odtud. Když vypneme centrifugu, vypneme i profesora. Jednoduché. Jeho dcera by řekla „Hlava 22“.

Vzal si další „uklidňovák“ a zadíval se na monitor 2. Ten měl rád ze všech nejméně. Nelíbil se mu muž s tváří v polévce. Představte si, že k vám někdo přijde a řekne: Věčnost strávíš s ksichtem v polívce. Je to jako ten vtip s dortem v obličeji: přestane to být vtipné, když se to bude týkat vás.

Monitor 2 ukazoval jídelnu Projektu Blue. Nehoda se stala téměř přesně mezi směnami a v jídelně bylo jen pár lidí. Říkal si, že jim asi bylo jedno, jestli zemřeli v jídelně, nebo v ložnici, nebo v laboratoři. Ale stejně, ten člověk s tváří v polévce…

Muž a žena v modrých overalech leželi zkroucení u automatu na sladkosti. Muž v bílém overalu ležel u jukeboxu. U stolů bylo devět mužů a čtrnáct žen, někteří leželi vedle podnosu, jiní poklesli na židli s kelímky od coly nebo spritu ve ztuhlých prstech. U jiného stolu, skoro na kraji, byl muž, identifikovaný jako Frank D. Bruce. Jeho tvář ležela v čemsi, co vypadalo jako Campbellova krémová polévka s hovězími kousky.

Na prvním monitoru běžel pouze digitální čas. Do třináctého června byly všechny číslice na hodinách zelené. Teď všechny zčervenaly. Zastavily se. Hodiny ukazovaly 06:13:90:02:37:16.

Třináctého června 1990. Třicet sedm minut po druhé ráno. A šestnáct vteřin.

Za ním se ozval krátký neurčitý zvuk.

Starkey postupně vypnul všechny monitory a otočil se. Na zemi spatřil list papíru. Zdvihl ho a položil na stůl.

„Dál.“

Byl to Creighton. Vypadal vážně, jeho pleť měla barvu břidlice. Další špatné zprávy, pomyslel si Starkey vyrovnaně. Někdo další skočil šipku do talíře studené krémové polévky s hovězími kousky.

„Ahoj, Lene,“ řekl tiše.

Creighton pokývl. „Billy. Tohle… Bože, já nevím, jak ti to mám říct.“

„Domnívám se, že nejlíp jedno slovo po druhém, vojáku.“

„Ti chlapi, co byli s Campionem, prošli vstupními testy v Atlantě a není to dobré.“

„Všichni?“

„Pět z nich určitě. Je tam jeden – jmenuje se Stuart Redman – který je zatím negativní. Ale pokud víme, Campion byl negativní přes padesát hodin.“

„Kdyby jenom Campion neutekl,“ povzdechl si Starkey. „To bylo nedbalé zabezpečení, Lene. Velmi nedbalé.“

Creighton přikývl.

„Pokračuj.“

„Arnette bylo dáno do karantény. Izolovali jsme nejméně šestnáct případů neustále mutující chřipky A–Plus. A to jsou pouze zjevné případy.“

„A média?“

„Zatím bez problémů. Věří, že je to anthrax.“

„Co dál?“

„Jeden velmi závažný problém. Máme člena texaské dálniční hlídky, nějaký Joseph Robert Brentwood. Jeho bratranci patří čerpací stanice, kde skončil Campion. Zastavil se tam včera ráno, aby Hapscombovi řekl, že přijedou lidi ze zdravotního. Sebrali jsme ho před třemi hodinami a je teď na cestě do Atlanty. Mezitím patroloval po polovině východního Texasu. Jen Bůh ví, s kolika lidmi se dostal do styku.“

„Do prdele,“ řekl Starkey a samotného ho vylekalo, jak roztřesený má hlas, i plíživé mrazení, které se rozeběhlo odkudsi z oblasti varlat a stoupalo mu do břicha. 99,4 % nakažlivost. Znovu a znovu mu to probíhalo hlavou. To znamená 99,4 % úmrtnost, protože lidské tělo není schopno produkovat protilátky nezbytné k zastavení neustále mutujícího virového antigenu. Pokaždé, když tělo protilátku vyrobilo, virus zmutoval do mírně změněné formy. Ze stejných důvodů bude téměř nemožné vyrobit vakcínu.

99,4 %.

„Ježiši,“ vydechl. „Je to všechno?“

„No –“

„Pokračuj. Dokonči to.“

Creighton po chvíli potichu pokračoval: „Hammer je mrtvý, Billy. Sebevražda. Střelil se do oka služební pistolí. Na stole měl detaily projektu Blue. Podle mě si myslel, že když to tam tak nechá ležet, poslouží to jako dopis na rozloučenou nejlíp.“

Starkey zavřel oči. Vic Hammer byl… býval… jeho zeť. Jak měl tohle říct Cynthii? Promiň, Cindy. Vic dneska skočil šipku do talíře studené polévky. Na, vezmi si „uklidňovák“. Víš, něco se podělalo. Někdo udělal chybu s kontejnerem. Někdo jiný zapomněl zmáčknout knoflík, který by uzavřel základnu. Prodleva byla jenom čtyřicet vteřin a něco, ale stačilo to. Kontejner je v branži známý jako „smraďoch“. Vyrábí se v Portlandu v Oregonu, podle smlouvy s ministerstvem obrany číslo 164480966. Kontejnery montují ženy v izolovaných odděleních a dělají to tak, že žádná z nich vlastně neví, co dělá. Možná, že jedna zrovna myslela na to, co uvaří k večeři, a ten, kdo měl její práci překontrolovat, možná přemýšlel, jak si koupit nový rodinný vůz. Zkrátka, Cindy, poslední shodou náhod bylo to, že člověk na strážním postu číslo čtyři zahlédl, jak čísla zčervenala, právě včas, aby stačil vyběhnout ven, než se dveře zavřely a uzamkly. Pak s celou rodinou ujel. Projel hlavní branou čtyři minuty předtím, než se rozječely sirény a my uzavřeli celou základnu. A hodinu ho nikdo nepostrádal, protože na strážních postech nejsou žádné monitory – v určitém bodě musíš strážce přestat střežit, jinak by na světě byli samí bachaři – a všichni prostě předpokládali, že tam je a čeká, až čidla oddělí zamořené oblasti od čistých. Tím získal určitý náskok a byl dost chytrý, aby používal polní cesty, a měl dost štěstí, že si vybíral takové, kde jeho auto neuvázlo. Pak někdo musel rozhodnout, jestli do toho zatáhnout policii nebo FBI nebo obojí, a ten filuta zatím prošel tu, tam i onde, a než se někdo rozhodl, že by se toho měla chopit FBI, tak se ten hajzlík – nakaženej hajzlík – dostal do Texasu, a když ho konečně dostali, tak už neutíkal, protože i se svou ženou a dcerou ležel v chladírně v nějaké zapráskané díře Braintree. Cindy, chci tím říct, že to byl takový řetězec náhod, že by se s ním dalo vyhrát Irské derby. Se špetkou nedbalosti, přidané ke štěstí – tedy ke smůle, promiň –, ale z velké většiny se to tak prostě semlelo. Nic z toho nebyla chyba tvého člověka. Ale byl šéf projektu a viděl, jak se situace zhoršuje, a pak –

„Díky, Lene,“ řekl.

„Billy, nechtěl bys –“

„Budu nahoře za deset minut. Chci, abys za patnáct minut od tohoto okamžiku svolal schůzi veškerého personálu. Pokud je někdo v posteli, tak ho vyburcuj.“

„Rozkaz.“

„A Lene…“

„Ano?“

„Jsem rád, že jsi mi to řekl zrovna ty.“

„Ano, pane.“

Creighton odešel. Starkey se podíval na hodinky a přešel k monitorům na stěně. Zapnul číslo 2, založil si ruce za hlavou a zamyšleně hleděl do tiché jídelny Projektu Blue.

5

Larry Underwood zahnul za roh a našel místo k parkování pro svůj datsun mezi požárním hydrantem a něčí převrácenou popelnicí. V popelnici bylo něco nepříjemného a Larry se snažil sám sobě namluvit, že ztuhlou mrtvou kočku a krysu zahryznutou do bílého kožichu na jejím břiše ve skutečnosti nevidí. Krysa zmizela ze záblesku jeho reflektorů tak rychle, že tam ani nemusela být. Kočka tam ale zůstala. A pokud věříte jednomu, přemítal, když motor zhasl, musíte věřit i druhému. Neříká se, že v Paříži žije nejvíc krys na světě? Všechny ty staré stoky. Ale New York si taky nestojí špatně. A pokud si pamatoval své promarněné mládí dobře, ne všechny krysy v New Yorku chodily po čtyřech. A proč, ksakru, vůbec parkuje před tímhle chátrajícím domem a přemýšlí o krysách?

Před pěti dny, čtrnáctého června, byl ve slunné Jižní Kalifornii, domově nadějí, pošahaných náboženství, jediných nočních klubů pro bílé i barevné s nahými tanečnicemi na světě a Disneylandu. Dnes ráno, ve tři čtvrtě na čtyři, dorazil na pobřeží druhého oceánu a zaplatil mýtné na mostě Triborough. Nepříjemně mrholilo. Pouze v New Yorku může letní mrholení být tak nepříjemné. V prvních náznacích úsvitu, který se vkrádal na východní oblohu, Larry pozoroval slévající se krůpěje na čelním skle svého vozu.

Milý New Yorku: přijel jsem domů.

Třeba budou Yankees hrát nějaké zápasy doma. Pak by výlet stál za to. Podzemkou nahoru ke stadionu, dát si pivko, pár hotdogů a sledovat, jak Yankees roznesou na kopytech Cleveland nebo Boston…

Larryho myšlenky odpluly do dálky, a když se k nim opět vrátil, bylo světlo mnohem silnější. Hodiny na palubní desce ukazovaly 6:05. Takže musel chvilku podřimovat. Krysa byla skutečná, jak teď viděl. Byla zpátky. Vykousala v kočičích vnitřnostech pěknou díru. Larryho prázdný žaludek se zvolna zavlnil. Chvilku uvažoval, že by krysu klaksonem odehnal, ale spící dům s prázdnými popelnicemi, které držely stráž, ho odradil. Zabořil se hlouběji do anatomického sedadla, aby se nemusel dívat na krysí hodování. Už jenom ždibec, dobrý muži, a pak zpátky do kanálu. Půjdeš večer na stadion Yankees? Možná se uvidíme, kámo. I když silně pochybuji, že ty bys mě viděl.

Přední část budovy byla poničená sprejovými slogany, kryptickými a zlověstnými: CHICO 116, ZORRO 93, LITTLE ABIE 1! Když byl malý, ještě než otec zemřel, bývala tohle dobrá čtvrť. Dva kamenní psi hlídali schodiště, které vedlo ke dvojitým dveřím. Rok předtím, než odjel na západní pobřeží, zdemolovali vandalové psa na pravé straně. Teď byli pryč oba, kromě zadní tlapy levého psa. Tělo, které měla podpírat, zmizelo, možná zdobilo nějaké doupě portorických feťáků. Možná si ho odnesl ZORRO 93 nebo LITTLE ABIE 1! Možná ho do nějakého opuštěného podzemního tunelu odnesly krysy. Klidně mohly vzít i jeho matku. Říkal si, že by aspoň mohl vyběhnout po schodech, jestli je její jméno stále napsané pod schránkou bytu 15, ale byl příliš unavený.

Ne, bude tu jenom sedět a podřimovat a důvěřovat posledním zbytkům poplašného systému v organismu, že ho vzbudí kolem sedmé. Pak se půjde podívat, jestli tu matka ještě bydlí. Možná by bylo nejlepší, kdyby tu už nebyla. To by se vykašlal na celý baseball. Možná by se ubytoval v Biltmoru, prospal tři dny a pak si to zase namířil na zlatý Západ. S tímhle světlem, mrholením, s nohama a hlavou rozbolavělými z únavy měl pro něj New York přitažlivost mrtvé děvky.

Jeho mysl začala opět odplouvat, přehrávala si události posledních devíti týdnů nebo tak nějak, snažila se nalézt klíč, který by osvětlil, jak je možné zaseknout se na šest dlouhých let, hrát po klubech, nahrávat demokazety, hrát po studiích, tohle všechno, a pak to najednou dokázat za devět týdnů. Zkoušel si to srovnat v hlavě, ale bylo to marné. Musí na to být nějaká odpověď, myslel si, vysvětlení, které by mu dovolilo zapomenout na nepříjemnou myšlenku, že to celé byl vrtoch, náhlý zvrat štěstěny, řečeno Dylanovými slovy.

Upadl do hlubší dřímoty, ruce zkřížené na prsou; to, jak to v duchu omílal znovu a znovu, pro něj bylo něco nového, jako tichý a zlověstný kontrapunkt, jediný syntezátorový tón, hraný na samém prahu slyšitelnosti, v jakési migrénové neodbytnosti, jako neblahá předtucha: krysa, prokousávající se do mrtvého těla kočky, mňam, mňam, jenom se rozhlížím po nějaké baště. To je zákon džungle, můj milý, když jsi na stromě, musíš se houpat…

Všechno to začalo před půldruhým rokem. Hrál se skupinou Tattered Remnants v Berkeley klubu a zavolal mu jeden člověk z vydavatelství Columbia. Žádné velké zvíře, jenom další snaživec na vinylové vinici. Neil Diamond zvažoval natočení jeho písně „Holka, zkus chápat svýho kluka“.

Diamond nahrával nové album, všechno vlastní věci, kromě starého kousku od Buddy Hollyho „Peggy Sue Got Married“ a možná tuhle píseň od Larryho Underwooda. Nechtěl by k tomu Larry přijít nahrát demo a pak se účastnit nahrávání? Diamond tam chtěl mít akustickou kytaru a písnička se mu moc líbila.

Larry na to kývl.

Nahrávání trvalo tři dny. Výsledek byl skvělý. Larry se setkal s Neilem Diamondem a s Robbiem Robertsonem a Robertem Perrym. Jeho jméno bylo na obalu alba a dostal dobře zaplaceno. Ale „Holka, zkus chápat svýho kluka“ se na desku nakonec nedostala. Druhý den nahrávání napadla Diamonda nová píseň a nahrál ji na album místo Larryho písně.

No jo, řekl chlapík z Columbie, to je blbý. To se stává. Víš co – nahraj to tak jako tak. Uvidíme, jestli se s tím dá něco dělat. Larry demo dohrál a ocitl se zase na ulici. V L. A. byla těžká doba. Ještě několikrát se dostal k nahrávání, ale nebylo toho moc.

Nakonec sehnal práci ve večerním klubu. Prozpěvoval kousky jako „Softly as I Leave You“ a „Moon River“, zatímco postarší páprdové mluvili o obchodech a cpali se italským jídlem. Slova si psal na kousky papírků, protože jinak je pletl nebo úplně zapomínal. Potom vybrnkával melodii a dělal hmmmmm – hmmmmm – ta – da – hmmmmm, přičemž se snažil vypadat uhlazeně, jako když improvizuje Tony Bennett, a připadal si jako úplný debil. Ve výtazích a obchodních domech si až morbidně všímal nepřetržitě puštěné tiché reprodukované hudby.

Pak se před devíti týdny zničehonic ozval chlapík z Columbie. Chtěli vydat jeho demo jako singl. Mohl by přijít a nahrát druhou stranu? Jasně, řekl Larry. Bez problémů. Jednu neděli odpoledne zaskočil do studia Columbia, během hodiny dohrál druhý hlas na „Holka, zkus chápat svýho kluka“, na druhou stranu nahrál píseň „Kapesní spasitel“, původně napsanou pro Tattered Remnants. Chlapík z Columbie mu odevzdal šek na pět set dolarů a mizernou smlouvu, která ho zavazovala k více věcem než vydavatelství. Potřásl Larrymu rukou, pravil, že je rád, že ho má na palubě, a na otázku, jakou reklamou bude snímek podpořen, obdařil Larryho útrpným úsměvem a odešel. Na to, aby si šek nechal proplatit, už bylo pozdě, takže si ho strčil do kapsy a u Gina v klubu projel svůj obvyklý repertoár. Na konci první sady dal k lepšímu umírněnou verzi „Holka, zkus chápat svýho kluka“. Všiml si toho jedině majitel klubu, který Larrymu oznámil, že si má negerský bebop schovat pro úklidovou četu.

Před sedmi týdny chlapík z Columbie znovu zavolal a řekl mu, aby si koupil poslední číslo Billboardu. Larry vystřelil jako divý. „Holka, zkus chápat svýho kluka“ byla jedním ze tří horkých tipů na týden. Larry zavolal chlapíkovi z Columbie zpátky a ten se ho zeptal, jestli nechce poobědvat s nějakým skutečně velkým zvířetem. Aby prodiskutovali možnost natočení alba… Všichni měli ze singlu radost; hráli ho už v rádiích v Detroitu, Filadelfii a Portlandu. Vypadalo to, že se chytí. Vyhrál noční soutěž na jedné detroitské soulové stanici čtyřikrát po sobě. Nikdo zřejmě netušil, že Larry Underwood je běloch.

U oběda se poněkud opil a ani si nevšiml, jak chutnal jeho losos. Nikomu nevadilo, že byl mírně pod parou. Jeden z hlavounů poznamenal, že by ho nepřekvapilo, kdyby si „Holka, zkus chápat svýho kluka“ odnesla příští rok nějakou Grammy. To vše Larrymu zvonilo v uších jako andělská hudba. Byl jako ve snu a když se vracel domů, cítil podivnou jistotu, že ho přejede náklaďák a tím to všechno skončí. Hlavouni z Columbie mu dali další šek, tentokrát na 2500 dolarů. Když se Larry dostal domů, zdvihl telefon. První, komu zavolal, byl Mort „Gino“ Green. Larry mu řekl, že si bude muset najít někoho jiného, aby hrál „Yellow Bird“, zatímco hosté konzumují mizerné nedovařené těstoviny. Pak zavolal všem, na koho si vzpomněl, včetně Barryho Griega z Remnants. Potom šel ven a spráskal se jak zákon káže.

Před pěti týdny se singl dostal do Horké stovky Billboardu. Číslo osmdesát devět. S raketovým postupem. Bylo to v týdnu, kdy do L. A. přišlo jaro, a toho květnového odpoledne, s budovami tak bílými a oceánem tak modrým, že by vám to vytřelo zrak, poprvé slyšel svoji píseň v rádiu. Byli s ním tři nebo čtyři jeho přátelé včetně jeho tehdejší dívky a všichni byli slušně sjetí kokainem. Larry šel z kuchyňky do obýváku s krabicí sušenek, když se ozval známý slogan KLMT – Nový kousky! A pak Larryho ohromil zvuk jeho vlastního hlasu, který se linul z reproduktorů:

Já vím, že jsem ti neřek, že jsem na cestě,

já vím, tys nevěděla, že jsem ve městě,

jenže ho–o–olka, mně pro tě srdce puká.

Holka, zkus chápat svýho kluka.

Je to dobrej kluk.

Slyšíš, holka, zkus chápat svýho kluka.“

„Jéžiši, to jsem já.“ Upustil sušenky na podlahu a stál tam s otevřenými ústy, ztuhlý překvapením, zatímco přátelé aplaudovali.

Před čtyřmi týdny jeho píseň poskočila v žebříčku Billboardu na sedmdesáté třetí místo. Začal mít pocit, jako by byl neurvale strčen do starého němého filmu, kde se všechno pohybuje příliš rychle. Neustále zvonil telefon. Columbia se domáhala alba, protože chtěla těžit z úspěchu singlu. Nějaký šílenec od A&R volal třikrát denně a nabádal ho, že se musí dostat k Record One, ne teď, ale včera, a nahrát jako další píseň remake McCoyova „Hang On, Sloopy“. „Bomba!“ křičel ten magor. „Jediná další píseň, která padá v úvahu, Lar! (Toho člověka ještě ani nepotkal a už nebyl Larry, ale Lar.) Bude to bomba! Zasraná bomba!“

Larry nakonec ztratil trpělivost a řekl tomu vzývači bomb, že kdyby si měl vybrat mezi natočením „Hang On, Sloopy“ a kokakolovým klystýrem, bral by klystýr. Pak zavěsil.

Vlak se ovšem řítil dál. Ujištění, že to bude největší hit za posledních pět let, se mu valila do ohlušených uší. Agenti volali po tuctech. Všichni byli tak lační. Začal brát povzbuzující tabletky a připadalo mu, že slyší tu píseň všude. Jednoho sobotního dopoledne ji zaslechl v pořadu „Soul Train“ a zbytek dne se snažil sám sebe přesvědčit, že ano, že se to opravdu stalo.

Náhle bylo velmi těžké zbavit se Julie, dívky, se kterou chodil od doby svého vystupování u Gina. Představila ho celé řadě lidí; jen s několika se chtěl skutečně setkat. Její hlas mu začal připomínat hladové agenty, které slyšel v telefonu. Po dlouhé, hlasité a prudké hádce se s ní rozešel. Křičela na něj, že bude brzo tak nafoukaný, že se neprotáhne dveřmi studia a že jí dluží pět set dolarů za drogy. Vyhrožovala, že se zabije. Po nějaké době se Larry cítil, jako by prošel dlouhou polštářovou bitvou, kde byly polštáře napuštěné jedovatým plynem.

Album začali natáčet před třemi týdny a Larry odolal většině rad, které byly „pro jeho dobro“. Využil všech svobod, které mu dávala smlouva. Vzal si tři členy Tattered Remnants – Barryho Griega, Ala Spellmana a Johnnyho McCalla – a dva další muzikanty, s nimiž pracoval v minulosti, Neila Goodmana a Wayna Stukeyho. Album nahráli za devět dní, což byla nejdelší doba, jakou jim studio poskytlo. Zdálo se, že Columbii stačí album na dvacet týdnů, což byla perspektiva kariéry, kterou mu prorokovali. Mělo začínat „Holka, zkus chápat svýho kluka“ a končit „Hang On, Sloopy“. Larry chtěl víc.

Na obalu alba byla fotografie Larryho ve staromódní vaně na nožičkách, plné mýdlové pěny. Na dlaždičkách nad ním bylo rtěnkou sekretářky z Columbie napsáno KAPESNÍ SPASITEL a LARRY UNDERWOOD. Columbia chtěla, aby se deska jmenovala Holka, zkus chápat svýho kluka, ale Larry se zatvrdil a nakonec se dohodli na nálepce OBSAHUJE HIT na igelitovém přebalu.

Před dvěma týdny dosáhl singl čtyřicátého sedmého místa a začal večírek. Larry si na pláži v Malibu pronajal na měsíc dům a další události halil mlžný opar. Lidi chodili dovnitř a ven a bylo jich pořád víc. Některé znal, ale většinu ne. Vzpomínal si na další agenty, kteří se ho snažili přetáhnout a chtěli „rozvinout jeho skvělou kariéru“. Vzpomínal si na dívku, která se zdrogovala a běhala po sněhobílé pláži, jak ji pánbůh stvořil. Vzpomínal si na šňupání kokainu a zapíjení tequilou. Vzpomínal si, jak ho jednu sobotu dopoledne probudili, muselo to být před týdnem nebo tak, aby slyšel Kasey Kasema, jak pouští jeho desku jako debut na místě třicet šest v „American Top Forty“. Vzpomínal si na spoustu uklidňujících tabletek a, matně, na smlouvání o nový Datsun Z s čtyřtisícovým šekem za autorská práva, který přišel poštou.

A pak, třináctého června, před šesti dny, ho Wayne Stukey požádal, aby se s ním prošel po pláži. Bylo teprve devět ráno, ale magnetofon hrál, obě televize běžely a v suterénu byl hluk, jako by se tam odehrávala slušná orgie. Larry seděl v křesle v obýváku, na sobě měl jenom spodky a jako sova zíral do komiksu Superboy a snažil se pochytit nějaký smysl. Cítil se střízlivý a bdělý, ale ani jedno slovo se nějak s ničím nespojovalo. Chyběla jakási celistvost. Z kvadrofonních reproduktorů duněl Wagner a Wayne musel třikrát nebo čtyřikrát křičet, aby mu vůbec bylo rozumět. Pak Larry přikývl. Měl pocit, že by mohl ujít celé míle.

Jenomže když se mu ostré sluneční světlo zabodlo do očí jako jehly, rozmyslel si to. Žádná procházka, ne, ne. Z jeho očí se stala dvě zvětšovací skla a světlo, které mu přes ně prochází, mu brzo zapálí mozek. Jeho nebohý mozek byl vysušený jako troud.

Wayne ho ale uchopil pevně za paži a trval na svém. Sešli na pláž, přes rozpalující se písek k tmavšímu pruhu, který byl upěchovaný přílivem, a Larry si řekl, že to byl nakonec docela dobrý nápad. Temné šumění vln bylo uklidňující. Racek, který se snažil nabrat výšku, visel v modré obloze ve vzduchu jako načrtnuté písmeno M.

Wayne ho táhl dál. „Jen pojď.“

Larrymu se dostalo oněch mílí, na které se předtím cítil. Jenomže ten pocit už dávno neměl. Pekelně ho bolela hlava a záda se mu zřejmě změnila ve sklo. Cítil pulzující tlak v očích a tupou bolest v ledvinách. Amfetaminová kocovina není tak bolestná jako ráno po noci, během níž jste zmohli celou lahev bourbonu, ale není tak příjemná jako, řekněme, tanec s Raquel Welchovou. Kdyby měl ještě pár životabudivých pilulek, v pohodě by vyskočil na záda té opice, která se ho snaží zašlápnout. Sáhl do kapsy, aby si nějaké vzal, a až teď si uvědomil, že má na sobě jen slipy, které nosí už tři dny.

„Wayne, chci se vrátit.“

„Ještě se trochu projdeme.“

Připadalo mu, že se na něj Wayne dívá divně, se směsí zlosti a lítosti.

„Neblázni, člověče, mám jenom spodky. Seberou mě za nedovolené odhalování.“

„Na tomhle kousku pláže by sis moh na péro uvázat šátek a koule nechat viset a stejně by tě za nedovolené odhalování nesebrali. Jen hezky pojď.“

„Už nemůžu,“ zaskuhral Larry. Začínal být na Wayna naštvaný. Takhle se mu Wayne mstí, protože on má hit a Wayne na novém albu jenom hraje na klávesy. Je stejný jako Julie. Všichni ho teď nenávidí. Každý má připravený nůž. Oči se mu zamlžily slzami.

„Tak pojď,“ opakoval Wayne a pokračovali v chůzi po pláži.

Ušli další míli, když Larry dostal dvojitou křeč do stehenních svalů. Vykřikl a zhroutil se do písku. Měl pocit, jako by mu do svalu někdo vbodl dvě dýky.

„Křeč!“ křičel. „Ach bože, křeč!“

Wayne si klekl vedle něj a natáhl mu obě nohy. Bolest se vrátila a Wayne se pustil do práce, hnětl stažené svaly a masíroval je. Konečně se neokysličené tkáně začaly uvolňovat.

Larry, který ani nedýchal, začal lapat po vzduchu.

„Joj, člověče,“ vydechl. „Díky. To bylo… to bylo hustý.“

„To je dobrý,“ řekl Wayne bez zjevného soucitu. „To si myslím, že to bylo hustý, Larry. Jak ti je teď?“

„Dobrý. Ale sedneme si, ne? Pak půjdem zpátky.“

„Chci s tebou mluvit. Musel jsem tě dostat ven a chtěl jsem tě provětrat natolik, abys rozuměl, co ti budu povídat.“

„Co je, Wayne?“ Pomyslel si: Už je to tady. Kydy. Ale to, co mu Wayne řekl, mělo ke kydům tak daleko, že byl na chviličku zpět u komiksové knížky a snažil se pochopit větu o šesti slovech.

„Ta pařba musí skončit, Larry.“

„Eh?“

„Pařba. Až se vrátíš. Vytáhneš všechny zástrčky, dáš každýmu klíčky vod aut, poděkuješ jim za bezva zábavu a doprovodíš je ke dveřím. Zbav se jich.“

„To přece nemůžu,“ řekl šokovaně Larry.

„Měl bys.“

„Ale proč. Vždyť se to teprve rozjíždí!“

„Larry, kolik ti zaplatila Columbia dopředu?“

„Proč to chceš vědět?“ zeptal se Larry lstivě.

„Myslíš si, že tě chci vodřít, Larry? Mysli.“

Larry přemýšlel a s narůstajícím ohromením mu došlo, že není jediný důvod, proč by ho chtěl Wayne Stukey doběhnout. Sice nic velkého ještě nedokázal, plácal se od jedné práce k druhé, jako většina těch, kteří Larrymu pomáhali natočit album, ale na rozdíl od nich pocházel z dobře postavené rodiny a dobře s ní vycházel. Waynův otec vlastnil polovinu třetí největší firmy na elektronické hry v zemi a Stukeyovi měli skromný palác v Bel Air. Larry si zmateně uvědomil, že jeho vlastní náhlé bohatství může Wayneovi připadat jako bezvýznamné paběrkování.

„No, asi ne,“ řekl Larry chraplavě. „Promiň. Jenomže to vypadá, jako když se každej vychcanej hamoun na západ vod Las Vegas –“

„Kolik?“

Larry se zamyslel. „Sedm táců předem. Na dřevo.“

„Platěj ti čtvrtletní poplatky za singl a půlročně za album?“

„Jo.“

Wayne přikývl. „Budou to držet, jak dlouho to půjde, ty kurvy. Cigáro?“

Larry si jedno vzal a dlaní zakryl plamínek zapalovače před větrem.

„Víš, kolik tě stojí tahle jízda?“

„Jasně,“ řekl Larry.

„Dům sis nepronajal za míň než tisíc.“

„Jo, to je fakt.“ Bylo to vlastně dvanáct set plus pět set jako záloha na případné škody. Zaplatil zálohu a polovinu měsíčního nájmu, dohromady jedenáct set, a šest set dlužil.

„Kolik za drogy?“ zeptal se Wayne.

„Ále, něco musíš mít. Dyť je to jako sýr na sušenky –“

„Byla tam tráva a byl tam koks. Tak kolik?“

„Zkurvenej tisíc,“ odsekl Larry trucovitě. „Pět set a pět set.“

„A druhej den to bylo pryč.“

„Kurva, to bylo,“ zajíkl se polekaně Larry. „Zahlíd jsem ty misky, když jsme šli ráno ven. Většina toho byla pryč, ale –“

„Člověče, ty se nepamatuješ na Šňupáka?“ Waynův hlas náhle klesl do překvapivě dobré parodie Larryho unylého hlasu: „Prostě mi to připiš na účet, Dewey. Ať jsou furt plný.“

Larry se na Wayna podíval s hrůzou v očích. Opravdu si vzpomínal na malého šlachovitého mužíčka s podivným účesem, přehazovačka se tomu říkalo před lety, a tričkem s nápisem JEŽÍŠ PŘICHÁZÍ A JE BOHOVSKY NASRANÝ. Mužíkovi padaly drogy prakticky odevšad. Dokonce si vzpomínal, jak tomu člověku, Šňupákovi Deweymu, říká, ať doplňuje misky pro hosty a píše to na jeho účet. Ale to bylo… no, to už je několik dní.

Wayne podotkl: „Ty jseš to nejlepší, co v poslední době Šňupáka Deweyho potkalo, kamaráde.“

„Kolik mu visím?“

„S trávou to není tak zlý, tráva je laciná. Dvanáct stovek. Osm táců za koks.“

Larry měl chvíli dojem, že bude zvracet. Němě zíral na Wayna. Pokusil se promluvit, ale zamumlal jenom: „Devět tisíc dvě stě?“

„Inflace, kamaráde,“ řekl Wayne. „Chceš slyšet zbytek?“

Larry nechtěl slyšet zbytek, ale přikývl.

„V prvním patře byla barevná televize. Někdo do ní hodil židli. Řek bych tři stovky za opravu. Dřevěné ostění dole je v pytli. Čtyři sta. Když budeš mít kliku. Velký vokno na pláž se rozbilo předevčírem. Tři sta. Vysokej koberec v obýváku je kaput – propálenej vod cigaret, pivo, whisky. Čtyři sta. Volal jsem do krámu s pitím a tam maj z tvýho účtu zrovna takovou radost jako Šňupák. Šest set.“

„Šest stovek za chlast?“ zašeptal Larry. Studená hrůza ho oblila až ke krku.

„Buď vděčnej, že většina z nich pije víno a pivo. Máš taky účet na čtyři stovky dole v samoobsluze, hlavně za pizzy, chipsy, krekry a takový dobroty. Nejhorší je ale hluk. Nebude to dlouho trvat a přiletěj sem fízlové. Les flics. Rušení klidu. A máš tam čtyři nebo pět těžkejch feťáků na heroinu. A tři nebo čtyři unce heroinu.“

„To je taky na mym účtě?“ zeptal se chraptivě Larry.

„Ne. Šňupák se do heroinu nemíchá. To je zboží Organizace a Šňupákovi se nezamlouvá představa cementovejch botiček. Ale jestli dorazej poldové, můžeš si bejt jistej, že basa bude na tvůj účet.“

„Ale já nevěděl –“

„Ty jenom muzikant, že jo?“

„Ale –“

„Tvůj celkovej účet za tuhle drobnůstku dělá doteď něco přes dvanáct tisíc,“ řekl Wayne. „Taky sis pořídil tu káru… kolik jsi dal jako první splátku?“

„Dva a půl,“ řekl otupěle Larry. Bylo mu do pláče.

„A kolik máš do příští splátky? Pár tisíc?“

„Tak nějak,“ potvrdil Larry, neschopen Waynovi říct, že má ještě méně: kolem osmi set, napůl hotově a v šecích.

„Larry, poslouchej mě, protože nestojíš za to, aby se ti to říkalo dvakrát. Tady se pořád čeká na nějakou pařbu. V těchhle místech jsou jediný dvě konstanty: konstantní kecání a konstantní pařba. Slítnou se jako supi na mršinu. Teď jsou tady. Smeť je ze svý mrtvoly a pošli je, odkud přišli.“

Larry si vybavil desítky lidí v domě. V tuhle chvíli znal možná jednoho ze tří. Přemýšlel o tom, jak všem těm neznámým lidem řekne, aby odešli, a vyschlo mu v krku. Přijde o dobrou pověst. Oproti této myšlence se vyloupla představa Šňupáka Deweyho, jak doplňuje misky pro hosty, vytahuje si ze zadní kapsy notýsek a připisuje si vše na účet. On se svou přehazovačkou a módním tričkem.

Wayne se na něj klidně díval, jak se zmítá mezi těmi dvěma obrazy.

„Člověče, dyť budu vypadat jako největší kráva na světě,“ prohlásil konečně Larry. Nevrlá a slabošská slova, která mu vycházela z úst, se mu hnusila.

„Jasně, počastujou tě různýma jménama. Řeknou, že se z tebe stala hvězda. Že jsi vyrost. Zapomínáš na svý starý přátele. Až na to, že ani jeden z nich není tvůj přítel, Larry. Tvý přátelé viděli před třema dny, co se děje, a radši vypadli. Není žádná sranda dívat se na kámoše, kterej si sere do kalhot a ani vo tom neví.“

„Tak proč mi to říkáš?“ zeptal se Larry, kterého náhle popadla zlost. Uvědomil si, že všichni jeho skuteční přátelé zmizeli a při zpětném pohledu se jejich omluvy zdály ubohé. Barry Grieg ho vzal stranou, snažil se s ním promluvit, ale Larry se v té chvíli vznášel jinde a pouze přikyvoval a shovívavě se na Barryho usmíval. Teď přemýšlel, jestli se mu nepokoušel říct přesně totéž. To ho ještě víc dopálilo.

„Proč mi to říkáš?“ opakoval. „Měl jsem pocit, že mě zas tak strašně nemiluješ.“

„To ne… ale taky nemůžu říct, že bych tě nesnášel. Moh’ jsem tě nechat, ať si na tomhle nabiješ držku. Jednou by ti to stačilo nadlouho.“

„Jak to myslíš?“

„Na to přijdeš. Protože je v tobě něco houževnatýho. Ať už úspěch přivolává co chce, ty to máš. Zažiješ hezoučkou kratinkou kariéru. Popík středního proudu, na kterej si za pět let nikdo nevzpomene. Gympláci budou sbírat tvoje desky. Vyděláš peníze.“

Larrymu se ruce sevřely do pěstí. Měl chuť udeřit do toho klidného obličeje. Wayne říkal takové věci, že si připadal jako hromádka psích hovínek vedle patníku.

„Vrať se a ukonči to tam,“ řekl Wayne mírně. „Pak nasedni do auta a jeď. Prostě jeď, člověče. Nevracej se, dokud nebudeš vědět, že na tebe čeká další šek za autorský poplatky.“

„Ale Dewey –“

„Podívám se po někom, kdo si s Deweyem pohovoří. S radostí. Ten člověk mu řekne, aby na svoje peníze čekal jako hodnej hošíček, a Dewey milerád poslechne.“ Odmlčel se a zadíval se na dvě malé děti v barevných plavkách běžící po pláži. Za nimi klusal pes a hlasitě a vesele štěkal na modré nebe.

Larry vstal a vytlačil ze sebe slovo díky. Obnošenými spodky mu profukoval mořský vánek. Slovo z něj vypadlo jako kámen.

„Prostě někam vypadni a dej se do pucu,“ poznamenal Wayne, vstal a zadíval se na děti. „Máš toho spoustu, co si musíš dát do pucu. Jakýho chceš manažera, jaký turné, jakou smlouvu, až se Kapesní spasitel chytne. Myslím, že se chytne, má to tu příjemnou šlapavost. Pokud si na to najdeš čas, tak na to přijdeš. Týpci jako ty to dokážou.“

Týpci jako ty to dokážou.

Týpci jako já to dokážou.

Týpci jako –

Někdo klepal na okno.

Larry sebou trhl a probudil se. Krkem mu projela bolest, až zamžikal. Nepodřimoval, usnul. Znovu prožíval události v Kalifornii. Ale tady a teď byl šedivý newyorský den a zaťukání se ozvalo znovu.

Pomalu a bolestivě otočil hlavu a spatřil, že dovnitř nahlíží jeho matka se síťkou ve vlasech.

Chvíli se na sebe jen tak dívali přes okno a Larry se cítil podivně nahý, jako zvíře, na které se chodí dívat do zoo. Pak se jeho ústa vzpamatovala, usmál se a otevřel okno.

„Mami.“

„Věděla jsem, že jsi to ty,“ řekla zvláštně bezbarvým tónem. „Vylez, ať se podívám, jak vypadáš, když stojíš.“

V obou nohou měl mravenčení; když otevřel dveře a postavil se, píchaly ho v chodidlech jehličky. Nečekal, že se s ní setká takhle, nepřipravený a vydaný napospas. Připadal si jako hlídka, která usnula na stanovišti, když byl vyhlášen poplach. Tak nějak si představoval, že matka bude menší, méně sebejistá, zmatená léty, kdy on dospěl a ona zůstala nezměněná.

Ale to, jak ho přistihla, bylo téměř symbolické. Když mu bylo deset, v sobotu ráno, když si myslela, že se už dost vyspal, ho budila klepáním na dveře jeho pokoje. Stejně ho probudila o čtrnáct let později, když spal ve svém novém autě jako dítě, které se snažilo vydržet vzhůru celou noc a spánek ho přepadl v nedůstojné pozici.

Teď tu stál, s přeleženými vlasy a mírným a trochu přihlouplým úsměvem ve tváři. V nohách stále cítil jehličky, které ho nutily přešlapovat. Vzpomněl si, že když tohle dělal, vždycky se ho ptala, jestli nepotřebuje na záchod, a on se přestal hýbat a nechal jehličky být.

„Ahoj, mami,“ řekl.

Upřela na něj pohled, aniž cokoliv řekla, a jemu se do srdce vkradl strach – jako divý pták, který se vrací do starého hnízda. Byl to strach, že se od něj odvrátí, odmítne ho, ukáže mu záda svého levného pláště a jednoduše odejde na stanici metra za rohem, a nechá ho samotného.

Pak si povzdechla, tak, jako si vzdychne člověk, který se chystá zdvihnout těžkou hroudu. A když promluvila, její hlas byl tak přirozený a tak mile potěšený, že první dojem odplul pryč.

„Nazdar, Larry. Tak pojď nahoru. Věděla jsem, že jsi to ty, když jsem se podívala z okna. V práci jsem už řekla, že mi je špatně. Občas se mi to stává.“

Otočila se a šla před ním po schodišti, mezi zmizelými kamennými psy. Kráčel tři kroky za ní a vraštil čelo, protože měl v nohách pořád ještě mravence. „Mami?“

Obrátila se a on ji vzal do náruče. Na vteřinu jí po obličeji přeběhl záblesk strachu, jako by čekala, že přijde spíš rána než objetí. Pak záblesk pominul a ona jej k sobě přivinula. Vůně jejího parfému mu vklouzla do nosu a vzbudila nečekanou nostalgii, prudkou, sladkou i hořkou. Na okamžik se málem rozplakal a trochu nadutě si namlouval, že by plakala i ona; byla to dojemná chvíle. Přes matčino pravé rameno zahlédl mrtvou kočku, napůl visící z popelnice. Když se matka odtáhla, měl oči suché.

„Pojď, udělám ti snídani. Jel jsi celou noc?“

„Jo,“ řekl hlasem, ochraptělým pohnutím.

„Tak pojď. Výtah je rozbitý, ale jsou to jenom dvě patra. Horší je to pro paní Halseyovou, s tou její artritidou. Ta bydlí v pátém. Nezapomeň si otřít boty. Jestli našlapeš, vletí na nás pan Freeman. On špínu snad vyčuchá. Špína je jeho nepřítel.“ Stoupali po schodech. „Sníš tři vajíčka? Udělám i toast, jestli ti nevadí, že bude z černého chleba. Pojď.“

Šel za ní kolem zmizelých kamenných psů a díval se trochu rozrušeně na místo, kde bývali, jen aby se ujistil, že jsou skutečně pryč, že se nesmrskl o půl metru, že celá osmdesátá léta nezmizela z historie. Otevřela dveře a vešli dovnitř. Dokonce i tmavohnědé stíny a pachy po vaření byly tytéž.

Alice Underwoodová mu připravila tři vejce, slaninu, toast, džus a kávu. Když do sebe dostal všechno kromě kávy, zapálil si cigaretu a odsunul se trochu od stolu. Vrhla na cigaretu poněkud nesouhlasný pohled, ale neřekla nic. To obnovilo trochu důvěry – trochu, ale ne moc. Vždycky uměla vyčkávat.

Hodila pánvičku do šedé vody po nádobí a pánvička trochu zasyčela. Moc se nezměnila, přemýšlel Larry. Je o něco starší – bude jí jednapadesát –, o něco šedivější, ale v pečlivě učesaných vlasech zbývalo stále ještě dost černé. Na sobě měla jednoduché šedé šaty, nejspíš ty, ve kterých pracovala. Její poprsí se stále stejně mohutně dmulo pod živůtkem – pokud ne o něco víc. Mami, pravdu, zvětšila se ti prsa? Je to příznak stárnutí?

Začal odklepávat popel z cigarety na talířek od kávového šálku; sebrala mu ho a místo něj mu podala popelník, který měla pořád v kredenci. Talířek byl pobryndaný od kávy a on měl pocit, že by nevadilo, kdyby na něj odklepával. Popelník byl čistý jako sklo a klepat do něj byl skoro hřích. Dokázala vyčkávat a chystat drobné úskoky, dokud jsi neměl zkrvavené kotníky a nezačal brebtat.

„Tak ses vrátil,“ řekla Alice. Z plastikového odkapávače vzala opotřebovanou drátěnku a začala s ní drhnout pánev. „Copak tě přimělo?“

Víš, mami, přítel mi trochu promluvil do duše – vyžírkové putují ve smečkách a tentokrát se pustili do mě. Nevím, jestli slovo přítel je pro něj vhodné. Hudebně mě respektuje asi tak, jako já respektuju žvýkačkovou Fruitgum Company z roku 1910. Ale přinutil mě nazout si své toulavé boty, a nebyl to Robert Frost, kdo řekl, že domov je místo, kde tě musí přijmout, když tam dorazíš?

Nahlas prohodil: „Asi se mi po tobě zastesklo, mami.“

Ušklíbla se. „Tak proto jsi mi tak často psal.“

„Já na psaní dopisů moc nejsem.“ Pomalu mával cigaretou nahoru a dolů. Z konečku se odpojovaly kroužky kouře a rozplývaly se.

„To mi můžeš zopakovat.“

S úsměvem zopakoval: „Já na psaní dopisů moc nejsem.“

„Ale pořád se snažíš přechytračit svou matku. To se nezměnilo.“

„Promiň. Jak ses měla, mami?“

Položila pánev na odkapávač, vytáhla ze dřezu zátku a ze zčervenalých rukou si otřela náramky pěny.

„Nijak špatně,“ přešla ke stolu a posadila se. „Pobolívají mě záda, ale na to mám prášky. Docela to jde.“

„Nevyhodila sis plotýnky, co jsem byl pryč?“

„Jo, jednou. Ale doktor Holmes se o to postaral.“

„Mami, tydle chiropraktici jsou –“ jenom podvodníci. Kousl se do jazyka.

„Jsou co?“

Nejistě pokrčil rameny. Dívala se na něj se zvědavým úsměvem. „Jsi svobodná, běloška a je ti víc než dvacet jedna. Pokud ti to pomáhá, fajn.“

Povzdechla si a z kapsy vytáhla ruličku větrových bonbonů. „Je mi o moc víc než dvacet jedna. A cítím to. Chceš jeden?“ Zavrtěl hlavou a kroužek bonbonu skončil v jejích ústech.

„Jseš pořád jako holčička,“ poznamenal s náznakem škádlivého pochlebování. Vždycky se jí to líbilo, ale teď se jí na tváři objevil jen stín úsměvu. „Nějací noví muži v tvém životě?“

„Pár. Co ty?!“

„Ne,“ řekl vážně. „Žádní noví muži. Pár dívek, ale muži žádní.“

Doufal, že se zasměje, ale dostalo se mu opět pouhého odlesku úsměvu. Dělám jí starosti, pomyslel si. To je ono. Neví, co tady chci. Nakonec nečekala tři roky, až se tady objevím. Chtěla, abych zůstal, kde jsem.

„Starý dobrý Larry. Nikdy nic nebere vážně. Nejseš zasnoubený? Žádná vážná známost?“

„Já si jen tak hraju, mami.“

„To jsi dělal vždycky. Aspoň jsi nikdy nepřišel domů a neřekl mi, že máš nějakou pěknou katolickou dívku a že si ji musíš vzít. Tohle beru. Buď jsi byl velmi opatrný, nebo jsi měl velké štěstí, nebo jsi byl velmi zdvořilý.“

Snažil se zachovat vážnou tvář. Bylo to poprvé, co se před ním matka zmínila o sexu, ať už přímo nebo nepřímo.

„Nicméně, to se naučíš,“ řekla Alice. „Říká se, že staří mládenci si užívají. Já si to nemyslím. Jenom zestárneš a zůstaneš prázdný a protivný, jako pan Freeman. Má ten byt v přízemí a pořád stojí u okna a doufá, že zavane čerstvý vítr.“

Larry něco zamumlal.

„Slyšela jsem tu písničku v rádiu. Říkám lidem, to je můj syn. To je Larry. Většina mi nevěří.“

„Tys to slyšela?“ Proč se o tom nezmínila dřív, místo tohohle žvanění?

„Jasně, je to pořád na té rokenrolové stanici, co poslouchají mladá děvčata. WROK.“

„Líbí se ti to?“

„Je to jako ta ostatní muzika.“ Podívala se na něj přísně. „Některé z těch zvuků jsou příliš jednoznačné. Sprosté.“

Zjistil, že nervózně šoupe nohama a nechal toho. „Prostě to má znít… vášnivě, mami. To je všechno.“ Zrudl. Nikdy nevěřil, že bude sedět v kuchyni své matky a diskutovat s ní o vášni.

„Místem pro vášeň je ložnice,“ pronesla úsečně, čímž uzavřela hovor o estetických kvalitách jeho hitu. „Taky se ti něco stalo s hlasem. Máš hlas jako černoch.“

„Teď?“ zeptal se užasle.

„Ne. V rádiu.“

Larry s úsměvem posadil hlas nízko a napodobil Billa Whitherse.

„Jo, takhle nějak,“ přikývla. „Když jsem byla mladá, mysleli jsme si, že Frank Sinatra je opovážlivý. Teď mají tenhleten rap. Rap tomu říkají. Vřískání tomu říkám já.“ Podívala se na něho pohoršeně. „Aspoň že se v té tvé písni nevřeští.“

„Dostávám poplatky. Určité procento z každé prodané desky. Rozepisuje se to –“

„Ale nech toho,“ umlčela ho rukou. „V matematice jsem propadala. Už ti zaplatili, nebo máš to nové auto na dluh?“

„Moc mi zatím nedali,“ pustil se na samý okraj lži, ale ještě se přes něj nedostal. „Složil jsem zálohu na vůz. Zbytek doplatím.“

„Dlouhodobé splátky,“ řekla pochmurně. „Tak se tvůj otec dostal k bankrotu. Doktor říkal, že zemřel na srdeční infarkt, ale úplně tak to nebylo. Bylo to zlomené srdce. Tvůj otec šel do hrobu kvůli dlouhodobým splátkám.“

Tohle byla stará písnička a Larry ji pouštěl druhým uchem ven a pouze ve vhodných okamžicích přikyvoval. Otec vlastnil galanterii. Nedaleko otevřeli obchodní dům a rok na to, co otcův podnik zkrachoval, začal hledat útěchu v jídle a během tří let přibral padesát kilo. Když bylo Larrymu devět, padl mrtvý k zemi v jedné jídelně, s nedojedeným karbanátkem na talíři. Když se sestra Alice Underwoodové snažila během příprav na pohřeb Alici utěšit, ačkoliv to vůbec nepotřebovala, Alice řekla, že to mohlo být horší. Mohlo to být, řekla a dívala přes rameno sestry přímo na švagra, mohlo to být pití.

Zbytek Larryho výchovy zvládla Alice sama a vládla jeho životu svými příslovími a předsudky, dokud neodešel z domu. Její poslední poznámka, když s Rudym Schwarzem nasedali do Rudyho starého fordu, byla, že v Kalifornii mají taky chudobince. Jojo, pane, todle je moje mamá.

„Chceš tady zůstat, Larry?“ zeptala se tiše.

„Vadí to?“

„Místo tady je. Rozkládací postel je pořád v zadním pokoji. Naskládala jsem tam nějaké věci, ale bedny můžeš někam přešoupnout.“

„Dobře,“ řekl. „Pokud ti to nevadí. Je to jenom na pár týdnů. Myslel jsem, že bych se poohlíd po starejch známejch. Markovi… Galenovi… Davidovi… Chrisovi… a tak.“

Vstala, přešla k oknu a vytáhla ho nahoru.

„Zůstaň, jak dlouho budeš chtít, Larry. Neumím se moc vyjadřovat, možná, ale jsem ráda, že tě vidím. Moc hezky jsme se nerozloučili. Padla i silnější slova.“ Otočila k němu tvář, pořád tvrdou, ale taky plnou velké, skryté lásky. „Já jich lituji. Řekla jsem je jenom proto, že tě mám ráda. Nevěděla jsem nikdy, jak to říct správně, tak jsem to řekla jinak.“

„To je v pořádku,“ řekl a díval se na stůl. Ruměnec byl zpět. Cítil to. „Podívej, budu přispívat na všechno.“

„Jestli chceš, můžeš. Pokud nechceš, nemusíš. Já pracuji. Nejsou to tisíce, ale jsi pořád můj syn.“

Myslel na zcepenělou kočku, napůl visící z popelnice, a na Šňupáka Deweyho, jak s úsměvem doplňuje misky pro hosty, a zničehonic propukl v pláč. Jak se jeho ruce rozplývaly v závoji slz, říkal si, že tohle měla dělat ona, ne on – nic nešlo tak, jak si představoval, nic. Nakonec se tedy změnila. On taky, ale ne tak, jak se domníval. Došlo k nepřirozenému obratu; ona vyrostla a on se nějak zmenšil. Nevrátil se, protože někam musel. Vrátil se, protože se bál a chtěl být u matky.

Stála u otevřeného okna a pozorovala ho. Bílé záclony povlávaly ve vlhkém vánku a zahalovaly jí tvář, ne úplně, jen tak, že vypadala trochu jako duch. Oknem dovnitř pronikal hluk dopravy. Ze živůtku vytáhla kapesník, přešla ke stolu a vtiskla mu ho do sevřené dlaně. V Larrym bylo cosi tvrdého. Mohla mu vyčítat, ale k čemu by to bylo. Jeho otec byl slaboch a ona věděla, že to ho vlastně přivedlo do hrobu. Tak komu mohl Larry děkovat za tvrdou strunu v sobě? Nebo koho vinit?

Slzy nemohly změnit tu kamennou žílu v povaze, tak jako letní bouřka nedokáže změnit skálu. Na něco je tvrdost dobrá – věděla to, jako žena, která sama vychovává syna ve městě, jež se málo staralo o matky a ještě méně o děti –, ale Larry na to ještě nepřišel. Je přesně to, co říkala: starý dobrý Larry. Jen tak kamsi jde, nepřemýšlí, dostává lidi – včetně sebe – do malérů, a když se maléry stanou vážnými, opře se o svou tvrdou strunu a vyháčkuje se. A ostatní? Nechal by je utonout nebo plavat, ať si poradí. Skála je tvrdá a v jeho povaze je tvrdost, ale on ji ještě používá destruktivně. Viděla mu to v očích, četla to z každé linky jeho držení těla… dokonce i v tom, jak mával svým hřebíkem do rakve, aby udělal kroužky ve vzduchu. Nikdy ten kámen v sobě neproměnil v ostrý pazourek, aby mohl lidi zraňovat, a to bylo dobře, ale když potřebuje, používá to pořád jako dítě – jako obušek, s nímž se vytluče z pastí, které si sám připravil. Říkala, že se Larry jednou změní; změnila se ona, on k tomu teprve dojde.

Ale před ní nebyl chlapec; byl dospělý muž a ona se bála, že dny změn – hlubokých a podstatných, kterým její kněz říkal změny duše, ne srdce – už jsou za ním. V Larrym je něco, co připomíná nepříjemné skřípání křídy po tabuli. Hluboko uvnitř je pouze Larry. Jediný, kdo zabírá celé srdce. Ale ona ho miluje.

Věděla, že v Larrym je dobro, velké dobro. Bylo tam, ale v této době by ho ven vyplavila jen nějaká velká katastrofa. Jenomže žádná katastrofa se nekonala, byl tu jen její vzlykající syn.

„Jsi unavený. Umyj se. Přešoupnu ty krabice, aby sis mohl lehnout. Nakonec asi do práce půjdu.“

Prošla krátkou chodbou k zadnímu pokoji, jeho staré ložnici, a Larry slyšel, jak heká a posunuje krabice. Pomalu si utřel oči. Oknem byl slyšet provoz na ulici. Snažil si vzpomenout, kdy naposled plakal před matkou. Myslel na mrtvou kočku. Měla pravdu. Byl unavený. Nikdy nebyl tak unavený. Šel do postele a spal téměř osmnáct hodin.

6

Byl už skoro večer a Franny vyšla ven za otcem, který starostlivě plel hrášek a fazole. Narodila se svým rodičům dost pozdě; otci bylo už přes šedesát. Zpod baseballové čapky, kterou nikdy nesundával, trčely bílé vlasy. Matka si jela do Portlandu koupit bílé rukavice. Amy Lauderová, Frannina nejlepší přítelkyně z dětství, se měla začátkem příštího měsíce vdávat.

Chvíli klidně shlížela na otce a nechávala se ovládat láskou, kterou k němu cítila. V tuhle denní hodinu dostávalo světlo zvláštní nádech, který měla moc ráda. Jako by se zastavil čas, který se vyskytoval jenom v tomhle zapadlém koutku Maine na začátku léta. Pomyslela na ten zvláštní odstín světla, který tu bývá v zimě, uprostřed ledna, a píchlo ji u srdce. Světlo letního večera, těsně předtím, než se vkrade tma, předznamenávalo tolik dobrých věcí: baseball v Little League Parku, kde Fred chodil na pálku jako třetí a odpaloval závratně daleko; meloun; první whisky; ledový čaj ve vychlazených sklenicích; dětství.

Frannie si maličko odkašlala. „Potřebuješ pomoct?“

Otočil se a zazubil se. „Nazdar, Fran. Nachytalas mě, jak se rýpu v zemi, co?“

„Asi už jo.“

„Už se vrátila matka?“ Nepatrně se zamračil, pak se mu tvář rozjasnila. „Ne, to je hloupost, vždyť před chvilkou odjela, že jo. Jasně, přilož ruku k dílu, jestli chceš. Jen si ji pak nezapomeň umýt.“

„Ruce dámy prozrazují její způsoby,“ zavtipkovala Fran a vyprskla. Peter se pokusil vypadat dotčeně, ale nepovedlo se mu to.

Vešla do řádku vedle něj a začala vytrhávat plevel. Vrabci štěbetali a z dálnice US 1, která byla za blokem domů, sem neustále doléhal hluk. Ještě nedosáhl té hladiny, kterou mívá v červenci, kdy se mezi tímhle místem a Kitterey téměř každý den stane smrtelná nehoda. Den ze dne ale rostl.

Hrbili se v řádcích, Peter jí vyprávěl, co celý den dělal, a ona živě reagovala. Skláněl se nad prací a tak neviděl, jak přikyvuje, viděl ale přikyvování jejího stínu. Byl mechanik ve velké firmě s automobilovými součástkami, největší firmě svého druhu na sever od Bostonu. Bylo mu čtyřiašedesát; tohle měl být poslední rok před důchodem. Krátký rok, protože si našetřil čtyři týdny dovolené, které si chtěl vybrat v září, až „lufťáci“ odjedou domů. Důchod mu ležel v hlavě. Řekl, že se na to pokouší nemyslet jako na doživotní dovolenou; měl v důchodu dost přátel, kteří mu řekli, že takové to není. Domníval se, že nebude znuděný jako Harlan Enders, ani tak politováníhodně chudý jako Caronovi – chudák Paul snad za celý svůj život nevynechal v obchodě jediný den, a přesto byl spolu se svou ženou nucen prodat dům a nastěhovat se k dceři a jejímu manželovi.

Peter Goldsmith nespadal pod státní sociální fond; nikdy mu nevěřil, dokonce ani předtím, než se systém začal hroutit pod údery recese, inflace a stále vzrůstajícího počtu nezaměstnaných. Ve třicátých a čtyřicátých letech, říkal naslouchající dceři, nebylo v Maine mnoho demokratů. Její dědeček ale byl jedním z nich a udělal demokrata i ze svého syna. Díky tomu byli z Goldsmithů v letech ogunquitské prosperity jacísi páriové. Dědeček ale často pronášel zparodované heslo republikánské filozofie: „Nevěř mocným tohoto světa, neboť oni tě budou obsírat, a stejně tak jejich vláda až do konce věků.“

Frannie se smála. Strašně ráda si s tátou takhle povídala. Nestávalo se to často, protože žena, která byla jeho ženou a její matkou, by mu nejradši spálila jazyk kyselinou, která prýštila z jejích úst.

„Musíš věřit sám sobě,“ nabádal děda, „a nechat mocné, aby se snažili vycházet co nejlíp s lidmi, kteří je zvolili. Výsledek častokrát nestojí za moc, ale tak to prostě je; obě strany si to zaslouží.“

„Odpovědí jsou poctivé peníze,“ řekl Frannin otec, „Will Rogers říká, že nejlepší je půda, protože ta už se nevyrábí, totéž ale platí o stříbru a zlatu. Člověk, který miluje peníze, je grázl, kterého je třeba nenávidět. Člověk, který se o ně nestará, je blázen. Necítíš k němu nenávist, je ti ho ale líto.“

Fran by docela zajímalo, jestli má na mysli Paula Carona, s nímž se přátelil už dlouho před jejím narozením, nakonec se ale nezeptala.

Vlastně jí vůbec nemusel svěřovat, že si v dobrých časech našporoval dost, aby mu to vystačilo až do konce života. Taky jí řekl, že pro ně nikdy – v dobrých ani špatných časech – nepředstavovala zátěž, a že se vždycky chlubil přátelům, jak je hrdý na to, že ji mohl poslat na studia. To, co nezmohly jeho peníze ani její hlava, zvládla po starém způsobu: ohnutím zad a zavrtěním zadečku. Práce, a tvrdá práce, protože jinak se ze sraček vyhrabat nedá. Její matka to někdy nechápala. Život žen se změnil, ať už se jim to líbilo nebo ne, a Carla se jen těžko smiřovala se skutečností, že Fran není na newhampshirské univerzitě a neloví tam ženichy.

„Vidí, jak se vdává Amy Lauderová,“ řekl Peter, „a myslí si: ‚to mohla být moje Fran. Amy je hezká, ale když ji postavíš vedle Fran, bude vypadat jako stará otlučená váza‘. Tvá matka odjakživa používá starý metr, a už se to nezmění. To proto se čas od času chytnete a vyletí jiskry, jako když křísneš o křemen. Nikdo za to nemůže. Pamatuj si, že ona je už moc stará, než aby se změnila, ale že ty jsi dost stará, abys to chápala.“

Pak se zase vrátil k práci a vyprávěl jí, jak jeden z jeho spolupracovníků málem přišel o palec, protože zatímco byl myšlenkami v hospodě u kulečníku, jeho prst byl pod lisem. Naštěstí ho Lester Cowley v poslední chvíli strhl od stroje. „Ale,“ poznamenal Peter, „jednoho dne tam Cowley nebude.“ Když si vzpomněl, že jednoho dne tam nebude ani on, povzdechl si a začal mluvit o ozdobě na kapotu auta, do které chce schovat anténu.

Skákal od tématu k tématu, hlas měl měkký a konejšivý. Jejich stíny se prodlužovaly a posunuly se před ně do řádků. Ukolébalo ji to ke klidu, který v takových chvílích pociťovala. Přišla sem otci něco říct, jenže už od raného dětství mu často přicházívala něco říct a nakonec naslouchala. Nikdy ji nenudil. Pokud věděla, nenudil nikoho – snad jen její matku. Byl to vypravěč, a dobrý vypravěč.

Uvědomila si, že otec se odmlčel. Seděl na balvanu na konci řádku, cpal si dýmku a díval se na ni.

„Tak co máš na srdci, Frannie?“

Chvíli na něj němě zírala a nevěděla, co dál. Přišla sem, aby mu to řekla, a teď nevěděla, jestli může. Ticho mezi nimi houstlo a houstlo, až z něj byla zeď. Nemohla to vydržet. Nadechla se.

„Jsem těhotná,“ řekla normálně.

Přestal si cpát dýmku a zahleděl se na ni. „Těhotná,“ řekl, jako by to slovo nikdy předtím neslyšel. Pak dodal: „Frannie… to je vtip? Nebo nějaká hra?“

„Ne, tati.“

„Tak to si pojď sednout sem ke mně.“

Poslušně prošla řádkem a posadila se vedle něj. Byla tam kamenná zídka, která oddělovala jejich pozemek od obecního. Za zídkou byl hustý, sladce vonící živý plot, který už dlouho nebyl stříhaný a divoce bujel. Franny bušilo v hlavě a cítila lehkou žaludeční nevolnost.

„Najisto?“ zeptal se jí.

„Najisto,“ odpověděla a pak – bez předstírání, bez byť jen stopy přetvářky – se hlasitě, přerývaně rozplakala. Objal ji jednou rukou a držel ji tak chvíli, která se jim oběma zdála neskonale dlouhá. Když jí přestávaly téct slzy, přiměla se mu položit otázku, ze které měla největší strach:

„Tati, máš mě ještě rád?“

„Cože?“ zmateně se na ni podíval. „Ano. Mám tě pořád rád, Frannie.“

To v ní znovu vyvolalo pláč, tentokrát na to ale Peter nereagoval a zapaloval si dýmku. Dým z tabáku začal zvolna stoupat vzhůru a lehounký vánek ho odnášel pryč.

„Jsi zklamaný?“ zeptala se.

„Nevím. Ještě nikdy jsem těhotnou dceru neměl. Ještě nevím, jak se k tomu postavit. Byl to Jess?“

Přikývla.

„Řeklas mu to?“

Znovu přikývla.

„Co on na to?“

„Řekl, že si mě vezme. Nebo zaplatí za potrat.“

„Svatba, nebo potrat,“ pronesl Peter Goldsmith a potáhl z dýmky. „Je to správný americký střelec s dvojhlavňovkou.“

Zadívala se na své ruce, položené na džínách. V malých kožních rýhách na kloubech prstů a v měsíčcích pod nehty ulpěla špína. „Ruce dámy prozrazují její způsoby,“ slyšel v duchu hlas matky. „Těhotná dcera. Jak se teď budu moct ukázat v kostele? Ruce dámy –“

Otec řekl: „Nechci být důvěrnější, než musím, ale… on si nedával… nebo ty… pozor?“

„Měla jsem antikoncepční pilulky. Nefungovaly.“

„Pak nenese vinu nikdo, ledaže by ležela na obou,“ řekl a přiblížil svou tvář k její. „A já to rozhodovat nebudu, Frannie, nikoho z toho neobviňuji. Ve čtyřiašedesáti člověk zapomíná, jaké to bylo v jednadvaceti. Nebudeme mluvit o tom, kdo za to může.“

Cítila obrovskou úlevu, div že neomdlela.

„Tvoje matka toho o vině ještě napovídá spoustu, a já se ji nebudu snažit zastavit, i když s ní nebudu souhlasit. Rozumíš mi?“

Přikývla. Otec matce už neodporoval. Aspoň ne nahlas. Kvůli jejímu jedovatému jazyku. Jednou Frannie řekl, že když se hádali, přestávala se matka občas ovládat. A když se matka přestala ovládat, dokázala říkat věci, jimiž toho druhého zranila, a na omluvu myslívala příliš pozdě – když už rána zela moc hluboko. Frannie měla za to, že otec si po mnoho let musel vybírat ze dvou možností: vydržet v opozici a rozvést se, nebo kapitulovat. Vybral si tu druhou – ale po svém.

Tiše se jej zeptala: „Určitě se do toho nebudeš míchat, tati?“

„Chceš, abych to udělal za tebe?“

„Nevím.“

„Co s tím budeš dělat?“

„S mámou?“

„Ne. Sama se sebou, Frannie.“

„Nevím.“

„Vezmeš si ho? Dva vyžijí za stejné peníze jako jeden, říká se.“

„Myslím, že to nedokážu. Přestala jsem ho milovat a vlastně ani nevím, jestli jsem ho vůbec kdy milovala.“

„Kvůli dítěti?“ Dýmka mu teď táhla dobře a kouř sladce voněl letním vzduchem. Na prázdnou zahradu padl stín a cvrčci začali koncertovat.

„Ne, kvůli dítěti ne. Asi by se to stejně stalo. Jess je…“ Odmlčela se a snažila se přijít na to, co je na Jessovi špatné, na to, co mohla přehlédnout ve spěchu, který přišel s dítětem, ve spěchu, v němž se musela rozhodnout, jak uniknout zpod hrozivého stínu své matky, která teď v supermarketu kupovala rukavice na svatbu Franniny přítelkyně z dětství. Na něco, co by se teď možná dalo pohřbít, ale bude se to neklidně převalovat v hrobě šest měsíců, šestnáct měsíců nebo čtyřiadvacet měsíců, a nakonec se to vyhrabe na světlo a oba je to bude pronásledovat. Rychlá svatba, dlouhý žal. Jedno z matčiných nejoblíbenějších úsloví.

„Je slabý. Líp to vysvětlit neumím.“

„Ty mu vůbec nevěříš – že by se o tebe dokázal postarat, že ne, Frannie?“

„Ne,“ odpověděla a pomyslela si, že to otec zformuloval líp než ona. Nevěřila Jessovi, který byl bohatý a nosil modrou pracovní košili. „Jess to myslí dobře. Chce dělat správné věci. A dělá je. Ale… Před dvěma semestry jsme byli na předčítání poezie. Vedl to chlapík, který se jmenoval Ted Enslin. Bylo tam plno k prasknutí. Všichni velmi vážně poslouchali… velmi pozorně… jako by nechtěli přijít o jediné slůvko. A já… znáš mě…“

Jemně ji objal rukou: „Frannie se začala hihňat.“

„Jo. Přesně tak. Myslím, že mě znáš hodně dobře.“

„Tak trochu.“

„Ono to – to hihňání – přišlo úplně samo. Pořád jsem si říkala: ‚Tlusťoch, tlusťoch, všichni jsme přišli poslouchat tlusťocha.‘ Mělo to rytmus, jako písnička z rádia. A já se smála; nemyslela jsem to tak. Vážně to nebylo kvůli poezii pana Enslina, ta byla dost dobrá, i když vypadal, jak vypadal. Bylo to kvůli nim, kvůli tomu, jak se na něj dívali.“

Pohlédla na otce, aby viděla, jak zareaguje na tohle. Prostě jen pokývl, aby pokračovala.

„Tak či tak, musela jsem pryč. Chci říct, že jsem opravdu musela. A Jess se zlobil. Je mi jasné, že měl právo být nešťastný… bylo to ode mě dětinské, chovala jsem se dětinsky, vím to… ale taková jsem často. Ne vždycky. Dokážu se soustředit –“

„Jo, to dokážeš.“

„Ale někdy –“

„Někdy zaklepe král Smích a ty jsi jedna z těch, kteří ho nedokážou nechat venku.“

„Asi jo. No, ale Jess mezi tyhle lidi nepatří. A kdybychom se vzali… Přicházel by domů a tam by byl ten nezvaný host, kterého bych já vpustila dovnitř. Ne každý den, ale dost často, aby se dopálil. Pak bych se pokusila… a myslím…“

„Asi bys byla nešťastná,“ řekl Peter a přivinul ji k sobě těsněji.

„Asi ano.“

„Pak nedovol, aby matka změnila tvůj názor.“

Zavřela oči a tentokrát si oddechla ještě hlasitěji. Porozuměl. Nějakým zázrakem jí porozuměl.

„Co by sis myslel, kdybych šla na potrat?“ zeptala se po chvíli.

„Myslím, žes chtěla mluvit právě o tomhle.“

Překvapeně na něj pohlédla.

I on na ni upřel pohled: trochu laškovný, trochu úsměvný, s jedním – levým – hustým, povytaženým obočím. Přes to bylo poznat, že je naprosto vážný.

„Možná máš pravdu,“ řekla.

„Poslouchej.“ Začal, a jakoby v přímém protikladu ke svým slovům ztišil hlas. Ona ale poslouchala a uslyšela vrabce, cvrčky, vzdálený, vysoký zvuk leteckého motoru, něčí hlas, žádající jakousi Jackie, aby šla okamžitě domů, motorovou sekačku a auto s proraženým tlumičem, přidávající na dálnici plyn.

Už už se ho chtěla zeptat, jestli mu není špatně, když ji vzal za ruku a rozpovídal se:

„Frannie, není vůbec lehké mít za tátu tak starýho chlapa. Nemůžu ti s tím pomoct. Oženil jsem se až v roce 1956.“

Zamyšleně se na ni podíval; padal soumrak.

„Tenkrát byla Carla jiná. Byla… no, ksakru, byla mladá, když nic jiného. Změnila se, když zemřel tvůj bratr Freddy. Do té doby byla mladá. Pak přestala stárnout. No… Neber to tak, že mluvím proti tvé matce, i když to tak možná trochu zní. Ale já si myslím, že když Freddie umřel… Carla přestala… stárnout. Přilepila si na oči jedny jediné brýle, přes které se dívá na svět, a svůj pohled považuje za jediný správný. Chová se jako zřízenec v muzeu. Když má pocit, že se někdo neřídí podle myšlenek, které jsou tam vystavené, začne na něj zahlížet. Nebyla taková ale vždycky. Musíš sice vzít mé slovo za bernou minci, protože si to nemáš jak ověřit, ale – nebyla.“

„Jaká byla, tati?“

„No…“ Neurčitě se zahleděl do zahrady. „Hodně se ti podobala, Frannie. Smávala se. Chodívali jsme do Bostonu na Red Sox. Jednou během střídání při sedmé směně mě donutila jít s ní ven koupit pivo.“

„Máma… pila pivo?“

„Jo. Pila. A většinu deváté směny strávila na dámách, a když vyšla ven, vypeskovala mě, že kvůli mně propásla nejlepší část hry, a přitom to byla ona, kdo pořád říkal, abychom pro ta piva do stánku šli.“

Frannie si zkusila představit matku s kelímkem piva v ruce, jak se dívá na otce a směje se jako holka na prvním rande. Nešlo to.

„Nemohla otěhotnět,“ řekl rozpačitě. „Šli jsme spolu k doktorovi, aby nám řekl, kdo z nás za to může. Dozvěděli jsme se, že nikdo. Pak, v šedesátým, se narodil tvůj bratr Fred. Milovala toho chlapce k smrti. Jmenoval se po jejím otci, však víš. V roce pětašedesát měla potrat a oba jsme měli za to, že tím to hasne. A pak ses v devětašedesátým narodila ty, o měsíc dřív, ale úplně zdravá. A já tě miloval k smrti. Měli jsme tak každý toho svého. Ona ale o něj přišla.“

Zmlkl a zadumal se. Fred Goldsmith zemřel v roce 1973. Bylo mu třináct. Muž, který ho srazil, byl opilý. Měl už na kontě spoustu dopravních přestupků – překročení rychlosti, nebezpečnou jízdu, řízení pod vlivem alkoholu. Fred umřel v nemocnici po sedmi dnech.

„Myslím, že interrupce je příliš hezké slovo,“ řekl Peter Goldsmith. Pohyboval rty pomalu a opatrně, jako by ho každé slovo bolelo. „Myslím, že je to vražda dítěte, nic jiného než vražda dítěte. Mrzí mě, že to tak musím říct, že jsem tak… staromódní… zrovna ve věci, kterou si teď musíš rozhodnout sama, protože zákon říká, že o tom můžeš rozhodovat. Říkal jsem ti, že jsem starý člověk.“

„Nejsi starý, tati,“ zamumlala.

„Jsem starý, jsem!“ prohlásil chraptivě. Náhle se zdál rozrušený. „Jsem starý muž, který se pokouší dávat rady své mladé dceři, a přitom to je, jako když se opice snaží naučit stolovat medvěda. Před sedmnácti lety mi opilý řidič zabil syna a od té doby je z mé ženy jiný člověk. Vždycky jsem si interrupce nějak spojoval s Fredem. Tohohle pohledu se neumím zbavit, stejně jako ty ses nemohla zbavit hihňání na tom předčítání poezie. Tvá matka proti tomu postaví všechny obvyklé důvody. Morálka, bude říkat. Morálka s tradicí, která trvá dva tisíce let. Právo na život. Celá naše západní morálka stojí na téhle ideji. Četl jsem filozofy. Prošel jsem si to tam a zpátky jako hospodyňka s prémiovou bezplatnou poukázkou prochází obchoďák. Tvoje matka čte jenom Reader’s Digest, jenže naše hádky končí mými citovými argumenty; ona šermuje morálním kodexem. Já jen vidím Freda. Měl vnitřní zranění. Nebyla sebemenší naděje. Odpůrci potratů mávají obrázky dětí ve formalínu, utržených rukou a nohou na ocelových stolech. A co má být? Konec života nikdy není hezký. Já jen vidím Freda, jak leží sedm dní v posteli a všechna zranění má zafačovaná. Život nestojí za moc a interrupce mu na hodnotě ubírá ještě víc. Přečetl jsem toho víc než ona, nakonec o tomhle ale ona bude vědět víc. Co děláme a jak myslíme… tyhle věci tak často závisejí na zavedeném soudu, co je správné a co ne. Nemohu se s tím smířit. Je to jako knedlík v krku, jak se svatá logika odvozuje od iracionality. Od víry. Mluvím zmateně, co?“

„Nechci jít na potrat,“ hlesla. „Z vlastních důvodů.“

„Jakých?“

„To dítě je část mě samé,“ řekla a zvolna pozvedla bradu. „Jestli je to sobecké, je mi to jedno.“

„Necháš si ho u sebe, Frannie?“

„Nevím.“

„Chceš si ho nechat?“

„Ano, chci si ho nechat.“

Zůstal zticha. Měla dojem, že cítí jeho nesouhlas.

„Myslíš na školu, že?“

„Ne,“ řekl a vstal. Založil si ruce v kříži a potěšeně se zašklebil, když mu zakřupala páteř. „Myslím, že jsme mluvili už dost. A to rozhodnutí nemusíš udělat hned teď.“

„Máma je doma.“

Otočil se a spatřil kombík, který právě zahnul na příjezdovou cestu. Jeho chrom se zablyštěl v posledním světle dne. Carla je uviděla, zatroubila a radostně jim zamávala.

„Musím jí to říct,“ prohodila Frannie.

„Jo. Nech to ale na zítřek nebo až na pozítří, Frannie.“

„Dobře.“

Pomohla mu posbírat zahradnické náčiní a vydali se spolu k vozu.

7

Právě v té chvíli, jíž filmaři říkají „magická hodina“, kdy se těsně po západu slunce kratičký okamžik před opravdovou tmou line krajinou mdlé světlo, se Vic Palfrey nakrátko probral z chorobného deliria.

Umírám, pomyslel si, ta slova mu v mysli téměř zaduněla, až měl pocit, že je pronesl nahlas, přestože to tak nebylo.

Těkal očima kolem a viděl nemocniční postel, která měla zdvižený podhlavník, aby se jeho plíce nezahltily tekutinou, kterou produkovaly. Byl natěsno spoutaný popruhy a postranice postele byly zdvižené. Asi jsem sebou trochu házel, pomyslel si pobaveně. Asi jsem divočil. Pak mu to došlo: Kde to jsem?

Kolem krku měl plenu, která byla pokrytá chuchvalci hlenu. Bolela ho hlava. Mozkem mu tančily prapodivné útržky myšlenek a on věděl, že byl v deliriu… a upadne do něj znovu. Byl nemocný a tohle nebylo uzdravení ani jeho začátek, ale jen krátká úleva.

Položil si otevřenou dlaň na obličej a rychle ucukl, jako kdyby ji dal na kamna. Rozpálený jako pec, a plný rourek. Dvě malé plastikové mu trčely z nosu. Jiná se vinula zpod nemocničního prostěradla do lahve, která byla na zemi, a on nepochyboval o tom, kam ústí druhý konec. Ze stojanu vedle postele visely dvě lahve, z každé z nich vedla hadička, obě se spojovaly v jednu a ta mu končila v paži. Nitrožilní výživa.

No, to by mohlo stačit. Měl na sobě ale taky dráty. Připojené k lebce. A k zápěstí. A levé paži. Jeden měl zřejmě přilepený na pupek. A k dovršení všeho cítil, že má cosi vraženého v zadku. Co to proboha může být? Radar na hovna?

„Hej!“

Chtěl rozhořčeně zakřičet. Z úst mu vyšlo jen pokorné zašeptání velmi nemocného člověka. Bylo obalené hlenem, který ho dusil.

Mami, zavedl George koně do stáje?

To se ozvalo delirium. Iracionální myšlenka drze prosvištěla prostorem racionálních úvah jako meteor. A na chvíli ho znovu téměř zmátla. Nezůstane vzhůru dlouho. Ta myšlenka jej naplnila panikou. Podíval se na šlachy, které mu vyvstávaly na rukou. Odhadoval, že zhubl nejméně patnáct kilo, moc toho na něm už nezbývalo. To… to něco… ho zabíjelo. Děsila ho myšlenka, že by zemřel za nesmyslného žvatlání a tlachání jako nějaký senilní stařec.

Georgie šel na rande s Normou Willisovou. Vem koně dovnitř sám, Vicu, a dej jim obročník.

To není moje práce.

Victore, máš rád maminku?

Mám. To ale –

Tak buď teď na maminku hodný. Maminka má chřipku.

Ne, nemáš, mami. Máš TBC. To TBC tě zabije. V roce devatenáct set čtyřicet sedm. A George zemře sedm dní poté, co narukuje do Koreje, akorát tak, aby napsal jeden dopis a pak – prásk prásk prásk. George je –

Vicu, zaveď ty koně do stáje a víc už O TOM nechci slyšet.

„Já mám chřipku, ne ona,“ zašeptal a znovu se probral. „Já.“

Zadíval se na dveře, na nemocnici to byly zatraceně divné dveře. Měly zaoblené rohy, vyčnívaly z nich nýty a spodní futro bylo šest nebo víc palců nad podlahou. I neschopný truhlář jako Vic Palfrey by to

(dej mi ty omalovánky, Vicu, už’s je měl dost dlouho)

(Mami, sebral mi omalovánky! Naval je! Naval je zpááááátky!)

dokázal udělat líp. Byly

(ze železa)

Cosi z té myšlenky se mu zarylo do mozku jako spár a Vic se snažil na posteli posadit, aby si dveře líp prohlédl. Jo, je to tak. Určitě to tak je. Železné dveře. Proč je v nemocnici za železnými dveřmi? Co se stalo? Doopravdy umírá? Měl by radši myslet na to, jak se potká se svým Bohem? Bože, co se stalo? Zoufale se snažil proniknout šedou mlhou, která jej obestírala, ale jediné, co k němu pronikalo, byly hlasy, vzdálené hlasy, ke kterým neuměl přiřadit jména.

Hele, já to vidím takhle… prostě se musej… vyfláknout na celou posranou inflaci…

Radši si vypni pumpy, Hape.

(Hape? Bill Hapscomb? Kdo to je? Znám to jméno)

Ty bláho…

Jsou mrtví, jo…

Dejte mi ruku a já vás odsud vytáhnu…

Dej mi ty omalovánky, Vicu, už’s je–

V tom okamžiku se slunce schýlilo dost nízko za obzor, aby článek reagující na světlo (nebo jako v tomto případě na nedostatek světla) zapojil obvod. Ve Vicově místnosti se rozsvítilo. Když světlo zalilo pokoj, zahlédl řadu obličejů, které ho pozorovaly přes dvojitou skleněnou tabuli, a zařval, protože měl na okamžik za to, že právě ony před chvílí vedly konverzaci v jeho hlavě. Jedna z těch postav zuřivě gestikulovala na kohosi, koho Vic neviděl, bylo to ale zbytečné, protože leknutí už bylo za ním. Byl příliš slabý, než aby vydržel být dlouho vylekaný. To náhlé zděšení, které přišlo spolu s tichým přílivem světla, a pohled na zírající obličeje (které ve své doktorské bělobě vypadaly jako soudní tribunál složený z duchů) nicméně odstranily z jeho mozku něco, co mu zabraňovalo myslet. Věděl, kde je. V Atlantě. V Atlantě v Georgii. Přišli a odvedli ho – jeho a Hapa a Norma a Normovu ženu a Normovy děti. Odvedli Hanka Carmichaela. Stu Redmana. Bůh ví, kolik dalších. Vic byl vyděšený a zmatený. Jasně, měl rýmu a kašel, určitě ale nechytil choleru nebo co to měl ten chudák Campion a jeho rodina. Taky měl slabou horečku, a vzpomínal si, že Norm Bruett klopýtal a do letadla mu museli pomáhat. Jeho žena měla strach a plakala a malý Bobby Bruett plakal taky – plakal a kašlal. Hrčivě, dusivě kašlal. Letadlo stálo na krátké přistávací dráze za Braintree, aby se ale dostali za hranice města Arnette, museli přejet dálnici US 93, a zahlédli muže, natahující ostnaté dráty… natahující ostnaté dráty přímo do pouště…

Nad těmi zvláštními dveřmi se rozsvítilo červené světlo. Ozvalo se zasyčení, pak zvuk, jako když běží pumpa. Když dozněl, otevřely se dveře. Muž, který vešel, byl oblečený do velkého bílého skafandru, na obličeji měl průhledný kryt. Hlava za krytem se kymácela jako pouťový balonek ve větru. Muž nesl na zádech tlakové lahve a když mluvil, měl přidušený kovový hlas, který se vůbec nezdál být lidský. Zněl spíš jako hlas z videohry – třeba ten, co říká: „Zkus to znovu, vesmírný plavčíku,“ když ti příšerky odprásknou poslední život.

Zaskřípal: „Jak se cítíte, pane Palfreyi?“

Vic ale nemohl odpovědět. Vrátil se zpět do zelených hlubin. Za krytem obličeje bílého skafandru viděl svou mámu. Když jeho a George vzal táta naposled do sanatoria, byla máma oblečená v bílém. Musela jít do sanatoria, aby nikdo z rodiny nechytil to, na co stonala. Bylo to TBC. Na to se umírá.

Mluvil se svou mámou… říkal, že bude hodný a zavede koně… řekl jí, že mu George sebral omalovánky… ptal se, jestli je jí líp… ptal se, jestli si myslí, že bude brzo zpátky doma… A muž v bílém obleku mu dal injekci a on se propadal hlouběji a hlouběji a začínal blábolit. Muž v bílém obleku se otočil k obličejům za sklem a zavrtěl hlavou.

Stiskl bradou tlačítko intercomu uvnitř své helmy a řekl: „Jestli tohle nezabere, do půlnoci ho ztratíme.“

Magická hodina Vica Palfreyho skončila.

„Jen si vyhrňte rukáv, pane Redmane,“ řekla pěkná tmavovlasá sestřička. „Bude to jen chvilička.“ Držela manžetu tlakoměru a na rukou měla rukavice. Smála se za plastikovou maskou, jako by měli nějaké úsměvné společné tajemství.

„Ne,“ řekl Stu.

Její úsměv trochu zkřečovitěl. „Jde jen o váš krevní tlak. Je to jen na chviličku.“

„Ne.“

„Nařídil to doktor,“ řekla a začala s ním trochu smlouvat. „Prosím.“

„Jestli to nařídil doktor, chci mluvit s doktorem.“

„Obávám se, že právě teď nemá čas. Kdybyste byl tak –“

„Počkám,“ prohlásil Stu vyrovnaně a nenaznačil, že by měl v úmyslu rozepnout si knoflík na rukávu své košile.

„Tohle je moje práce. Nechcete mě dostat do potíží, že ne?“ Tentokrát mu věnovala roztomilý, po soucitu volající úsměv. „Kdybyste mě jen nechal, abych –“

„Nenechám,“ zdůraznil Stu. „Běžte a povězte jim to. Ať někoho pošlou.“

Vypadala ustaraně. Přešla k ocelovým dveřím a otočila v bezpečnostním zámku hranatým klíčem. Ozvala se pumpa, dveře se otevřely s typickým zvukem odzátkované lahve piva a ona jimi prošla. Když se zavíraly, vrhla na něj poslední káravý pohled. Ironicky jí ho vrátil.

Když byly dveře zavřené, Stu vstal a nepokojně přešel k oknu – dvojitému a zvenku zamřížovanému – byla ale úplná tma a nic neviděl. Vrátil se k posteli a posadil se. Na sobě měl vybledlé džíny, obnošenou košili a hnědé boty, kterým na bocích začínaly povolovat švy. Přejel si rukou po tváři a nespokojeně ji zase z rašícího strniště nechal dopadnout zpátky do klína. Nedovolili mu, aby se holil, a jemu vousy rostly rychle.

Proti testům jako takovým nic neměl. Vadilo mu ale, že ho nechávají v nevědomosti a že ho nechávají vyděšeného. Nebyl nemocný, aspoň prozatím ne, byl ale strašně vyděšený. Kolem té věci byla spousta řečí a on si jich nevšímal, dokud mu kdosi neřekl, co se v Arnette vlastně stalo a co s tím měl společného ten chlápek, který se jmenoval Campion. Přinejmenším se ve svém strachu mohl něčeho zachytit.

Čekali, že se začne vyptávat mnohem dřív. Četl jim to v očích. V nemocnici mají způsob, jak udělat, aby ses jisté věci nedozvěděl. Před čtyřmi lety jeho sedmadvacetiletá žena zemřela na rakovinu, která vzklíčila v její děloze a pak se jí propálila tělem jako blesk, a Stu si dobře všímal, jak všichni obcházejí její otázky, mění předmět hovoru nebo jí informace podávají ve velkých, do odborných termínů zabalených nestravitelných soustech. A tak se prostě neptal, a pozoroval, že je to vyvádí z míry. Teď byl čas zeptat se, a chtěl odpovědi. A ve srozumitelných termínech.

Některá bílá místa si uměl zaplnit sám. Campion, jeho žena a dítě měli něco hodně špatného. Něco, co začne jako chřipka nebo letní nachlazení, jenomže se to pořád zhoršuje, zřejmě až tak, že se z toho udusíš vlastním hlenem nebo tě zabije horečka. Je to vysoce nakažlivé.

Přišli a odvedli ho sedmnáctého, před dvěma dny. Čtyři vojáci a doktor. Zdvořilí, ale nekompromisní. Proběhlo to bez otázek a bez protestů; všichni čtyři vojáci měli v rukou pušky. A právě proto byl Stu Redman opravdu pořádně vyděšený.

Naložili ho do obyčejného karavanu, který vyjel z Arnette a zamířil na letiště do Braintree. Jel v něm spolu s Vicem Palfreyem, Hapem, Bruettovými, Hankem Carmichaelem a jeho ženou a dvěma armádními záložníky. Nacpali se všichni do vojenské dodávky a ti vojáci neřekli ani bů a zřejmě je ani trochu nezajímalo, že Lila Bruettová začíná hysterčit.

I ostatní dodávky byly přecpané. Stu neznal všechny lidi, kteří v nich byli, znal ale všech pět Hodgesových a Chrise Ortegu, bratra Carlose, který dělal řidiče sanitky. Chris byl dole v Indian Head výčepním. Znal taky Parkera Nasona a jeho ženu, dva staroušky, kteří bydleli v karavanovém táboře blízko Stuova domu. Stu měl za to, že sebrali každého, kdo byl u benzinové pumpy, každého, o kom jim ti od pumpy řekli, že se s ním potkali potom, co Campion naboural do benzinových stojanů.

Na hranicích města blokovaly dva olivově zelené náklaďáky silnici. Podle něj byly ostatní cesty do Arnette určitě zablokované úplně stejně. Natahovali ostnaté dráty, a když město oplotili, nejspíš postavili hlídky.

Takže to je vážné. Smrtelně vážné.

Seděl trpělivě v nemocničním křesle vedle postele, kterou ani nepotřeboval, a čekal, že sestra někoho přivede. Dneska už to asi nebude. Možná ráno pošlou někoho dostatečně povolaného, aby mu řekl to, co potřebuje vědět. Klidně si počká. Stuarta Redmana trpělivost nikdy neopouštěla.

Aby si ukrátil čas, snažil se vybavit si stav lidí, kteří s ním jeli na letiště. Jediný, kdo byl očividně nemocný, byl Norm. Kašlal, chrchlal, měl horečku. Ostatní vypadali, že trpí vyšším či nižším stupněm běžného nachlazení. Luke Bruett kýchal. Lila Bruettová a Vic Palfrey lehce pokašlávali. Hap posmrkával a troubil do kapesníku. Znělo to tam hodně podobně jako v první a druhé třídě obecné, do které Stu chodil a kde, jak si vzpomínal, dobré dvě třetiny dětí byly pořád tak či onak nachcípané.

Ale věc, která jej vyděsila nejvíc – možná to byla jen shoda náhod – bylo to, co se stalo právě v okamžiku, kdy zahýbali k letišti. Vojenský řidič náhle dvakrát nebo třikrát hlasitě kýchl. Pravděpodobně jen shoda náhod. Pro lidi, kteří trpí alergií, je červen ve středovýchodním Texasu zlý. Nebo měl řidič normální, banální chřipku, a ne to tajuplné svinstvo. Stu tomu chtěl věřit. Protože něco, co může přeskočit z jednoho člověka na druhého tak rychle…

Vojenská eskorta nastoupila do letadla s nimi. Chovali se netečně a odmítali odpovídat na všechny otázky kromě směru jejich cesty. Letěli do Atlanty. Tam jim řeknou víc (nestydatá lež). Nic víc jim říct nechtěli.

Při letu seděl Hap vedle Stua a byl docela slušně namazaný. Letadlo bylo rovněž armádní, stroze účelově vybavené, ale pití i jídlo bylo prvotřídní, jako u běžných aerolinek. Pochopitelně, namísto pěkné stevardky vás obsluhoval prkenný seržant, ale pokud jste nad tím přimhouřili oko, měli jste se docela fajn. Dokonce i Lila Bruettová se po několika panácích uklidnila.

Hap se nahnul až k němu a zaplavil Stua teplým oblakem výparů skotské. „To je srandovní banda starejch pardů, Stuarte. Ani jednomu není ani padesát, jedinej nemá snubní prsten. Nízký šarže, co dou za kariérou.“

Asi půl hodiny před přistáním Norm Bruett upadl do bezvědomí a Lila začala ječet. Dva seržanti s kamennou tváří Norma zabalili do přikrývek a poměrně rychle jej přivedli k vědomí. Lila už nebyla k utišení a ječela dál. Po chvíli vyzvrátila panáky a sendvič s kuřecím salátem, který předtím snědla. Dva ze starých pardů se zvedli a uklidili to, aniž by hnuli brvou.

„Co to má znamenat?“ ječela Lila. „Co je to mému manželovi? Umřeme? Umřou má děťátka?“ Každé ze svých „děťátek“ křečovitě svírala pod jednou paží tak, že měla hlavy zabořené v jejích bujných ňadrech. Luke a Bobby vypadali vylekaně, možná spíš naštvaně ze zmatku, který jejich matka působila. „Proč neodpovídáte? Copak nejsme v Americe?“

„Nemůžete jí někdo zavřít hubu?“ zabručel ze zadní části letadla Chris Ortega. „Ženská, co káže, je horší než jukebox s rozbitou deskou vevnitř.“

Jeden z vojáků jí vnutil sklenici mléka a Lila zavřela hubu. Po zbytek letu se dívala z okna na krajinu ubíhající dole a něco si mumlala. Stu hádal, že v té sklenici nebylo jen mléko.

Když přistáli, čekaly na ně čtyři cadillacy. Lidé z Arnette nastoupili do tří z nich. Jejich armádní eskorta nastoupila do čtvrtého. Stu předpokládal, že ti staří pardi bez snubních prstenů – a asi taky bez blízkých příbuzných – jsou teď někde přímo tady v budově.

Nade dveřmi se rozžalo červené světlo. Když se zastavil kompresor nebo pumpa nebo co to bylo, vešel dovnitř muž v jednom z těch bílých kosmonautských skafandrů. Doktor Denninger. Byl mladý. Měl černé vlasy, olivovou pleť, přísné rysy a úlisná ústa.

Když se naklonil nad Stua, řekl jeho hrudní reproduktor: „Patty Greerová říká, že jí děláte problémy. Je docela rozčilená.“

„To nemusí,“ řekl Stu nenuceně. Mluvit nenuceně bylo dost těžké, cítil ale, že je důležité před tímto mužem skrýt strach. Denninger vypadal a jednal jako někdo, kdo dokáže terorizovat své okolí, nadřízeným ale leze do zadku, dokud mu nekoukají jen ponožky. Když si takový člověk myslí, že ta ruka s bičem patří vám, udělá cokoliv. Když z vás ale vycítí strach, je všechno při starém: na povrchu tenounká vrstvička z „Je mi líto, ale víc vám opravdu nemohu říct“ a vespod spousta pohrdání nad laiky, kteří chtějí vědět víc, než je pro ně dobré.

„Chtěl bych pár odpovědí,“ řekl Stu.

„Je mi líto, ale –“

„Pokud chcete, abych spolupracoval, tak mi odpovězte.“

„Včas se –“

„Můžu vám to zatraceně znepříjemnit.“

„To víme,“ připustil Denninger popuzeně. „Prostě nemám pravomoc cokoliv vám říct, pane Redmane. Sám vím velmi málo.“

„Myslím, že jste zkoumali mou krev. Všechny ty odběry.“

„To je pravda,“ řekl opatrně Denninger.

„Proč?“

„Ještě jednou, pane Redmane: nemůžu vám říct, co sám nevím.“ Znovu nasadil popuzený tón a Stu měl pocit, že mu věří. Doktor byl v tomhle okamžiku v pozici obyčejného saniťáka a moc se mu to nelíbilo.

„Uvalili na mé město karanténu.“

„Ani o tom nic nevím.“ Jenže Denninger odvrátil od Stua oči a Stu věděl, že lže.

„Jak to, že jsem o tom nic neviděl?“ ukázal na televizi, připevněnou ke zdi.

„Prosím?“

„Když odříznou cesty do města a obeženou ho ostnatým drátem, je to sakra zpráva,“ řekl Stu.

„Pane Redmane, nechte Patty, aby vám změřila tlak a –“

„Ne. Pokud ode mě budete něco chtít, budete muset poslat aspoň dva pořádně silné chlápky. A ať už jich pošlete, kolik budete chtít, budu se snažit udělat jim do těch ochranných obleků pár děr. Nevypadají, že by moc vydržely.“

Laškovně hrábl po Denningerově obleku a Denninger ucukl dozadu, div neupadl. Reproduktor jeho intercomu vydal poděšené vyjeknutí a za dvojitým sklem byl vidět rozruch.

„Možná mi můžete něco přimíchat do jídla, to by vám ale znehodnotilo testy, že?“

„Pane Redmane, buďte rozumný!“ Denninger zachovával bezpečnou vzdálenost. „Vaše odmítání spolupráce nebezpečně ohrožuje vaši vlast. Rozumíte mi?“

„Ne,“ řekl Stu. „Teď zrovna mám pocit, že má vlast ohrožuje nebezpečně mě. Zamkla mě do nemocničního pokoje v Georgii s úlisným, vychcaným doktorem, který neví ani prd. Vypakujte se odtud a pošlete někoho, kdo mi něco řekne, nebo dost chlapů, aby si to, co chcete, vzali silou. Dám jim ale co proto, na to vemte jed.“

Když Denninger odešel, Stu seděl ve svém křesle naprosto klidně. Sestra se nevrátila. Neobjevili se ani dva přísní ošetřovatelé, kteří by zjistili jeho krevní tlak násilím. Když o tom teď uvažoval, asi by ani nebylo moc účelné, aby mu ho změřili, když byl rozrušený. Asi ho teď načas nechají smažit ve vlastní šťávě.

Vstal, zapnul televizi a nepřítomně ji sledoval. Strach mu v srdci dusal jako slon. Už dva dny čekal, že začne smrkat, kašlat a vyplivovat do emitní misky černý hlen. Rád by věděl, jak jsou na tom ostatní, lidé, které znal celý svůj život. Rád by věděl, jestli je na tom někdo z nich tak špatně, jako byl Campion. Myslel na mrtvou ženu s dítětem ve staré chevroletce, jen ta žena měla obličej Lily Bruettové a to dítě tvář malé Cheryl Hodgesové.

Televize chrastila a praskala. V hrudníku mu pomalu bilo srdce. Matně slyšel zvuk filtru, který vháněl do místnosti vzduch. Cítil svůj strach, jak se v jeho nitru mění a tančí. Někdy byl velký a panický a po všem dupal: slon. Jindy byl malý a hryzal a kousal ostrými zoubky: krysa. Byl pořád s ním.

Bude ale trvat ještě čtyřicet hodin, než pošlou někoho, kdo mu prozradí víc.

8

18. června, pět hodin poté, co mluvil se svým bratrancem Billem Hapscombem, zastavil Joe Bob Brentwood na silnici 40, asi pětadvacet mil od Arnette auto jedoucí nepřiměřenou rychlostí. Řídil ho pojišťovák Harry Trent z Braintree. Jel pětašedesát mil v hodině v úseku, kde byla povolená maximálně pětačtyřicítka. Joe Bob mu dal poukázku na zaplacení pokuty. Trent ji poníženě přijal a pak Joe Boba docela pobavil: pokusil se mu vnutit pojištění domácnosti a životní pojistku. Joe Bob se cítil dobře; umírání bylo tím posledním, na co by myslel. Bez ohledu na to už byl nemocný. Na benzinové stanici Texaco, která patřila Billu Hapscombovi, nedostal jen benzin. A Harry Trentovi nepředal jen pokutové kupóny.

Harry, rozšafný chlapík, který měl rád svou práci, nakazil během onoho a následujícího dne přes čtyřicet lidí. Kolik dalších bylo nakaženo od těch čtyřiceti, je těžké říct – právě tak byste se mohli ptát, kolik andělů může tančit na špičce jehly. Střízlivým odhadem může každý z nich nakazit pět dalších. Vyjde nám tedy dvě stě lidí. Při použití téhož střízlivého vzorce můžeme říct, že tyhle dvě stovky nakazí tisícovku, tisícovka pět tisíc a pět tisíc dvacet pět tisíc lidí.

Podporován penězi daňových poplatníků, vymyslel kdosi v kalifornské poušti řetězový dopis, který konečně fungoval. Velmi smrtelný řetězový dopis.

19. června, v den, kdy se Larry Underwood vrátil do New Yorku a Frannie Goldsmithová řekla otci o svém Malém cizinci, se zastavil Harry Trent na oběd ve východotexaské kavárně U Babe. Dal si cheesburger a jako dezert Babein výtečný jahodový koláč. Měl lehkou rýmu, možná alergickou rýmu, a neustále kýchal a vyplivoval hleny. Během jídla nakazil Babe, umývače nádobí, dva řidiče kamionu v rohovém boxu, muže, který přivezl chleba, a dalšího, který šel vyměnit desku v jukeboxu. Sladké Orientálce, která obsluhovala u jeho stolu, nechal jednodolarovou bankovku, obalenou smrtí.

Když odcházel, přijela dodávka. Na střeše měla přimontovanou zahrádku a byla k prasknutí nacpaná dětmi a zavazadly. Měla newyorskou značku a řidič, který stáhl okénko a zeptal se Harryho, jak se dostane na severní tah dálnice US 21, měl newyorský přízvuk. Harry obdařil Newyorčana jasnými instrukcemi, jak na jednadvacítku dojet. Taky jej a celou jeho rodinu – aniž by je znal – obdařil zaručenou smrtí.

Newyorčan se jmenoval Edward M. Norris a byl poručík u policejního detektivního oddílu v 87. revíru Velkého jablka. Tohle byla po pěti letech jeho první dovolená. Děti byly v orlandském Disneylandu v sedmém nebi a Norris nevěděl, že celá jeho rodina bude druhého července mrtvá, a tak plánoval, jak tomu zkurvysynovi Stevu Carellovi řekne, že je možné vzít ženu a děti někam autem a krásně si to užít. Steve, poví mu, možná jsi fantastický detektiv, jenže člověk, který si neumí vyjít s vlastní rodinou, má menší cenu než ucpaná záchodová mísa.

Norrisovi si dali u Babe svačinku a pak se podle rady Harryho Trenta vydali na silnici číslo 21. Ed a jeho žena Trish žasli nad jižanskou pohostinností a jejich tři děti si zatím na zadních sedadlech kreslily. Jen Bůh ví, pomyslel si Ed, co by vyváděl párek Carellových příšerek.

Na noc zůstali v motorestu v oklahomské Eustace. Ed a Trish nakazili recepčního. Děti – Marsha, Stanley a Hector – nakazily děti, které si s nimi hrály na hřišti, které patřilo k motorestu – děti ze západního Texasu, Alabamy, Arkansasu a Tennessee. Trish nakazila dvě ženy, které praly prádlo ve veřejné prádelně o dva bloky dál. Ed se vydal do haly motelu pro zmrzlinu a nakazil muže, kterého míjel na chodbě. Všichni dostali svůj malý díl.

Trish vzbudila Eda brzo ráno a řekla mu, že Hektorek je nemocný. Měl škaredý, hrčivý kašel a horečku. Vypadalo to na záškrt. Ed Norris si povzdechl a řekl ženě, aby dala dítěti aspirin. Kdyby se ten zatracený záškrt pozdržel čtyři nebo pět dní, odstonal by si jej doma a Edovi by zůstala v paměti dokonalá dovolená (nehledě na všechno to chlubení, co měl v plánu). Spojovacími dveřmi slyšel, jak nebohý klouček namáhavě supí jako honicí pes.

Trish očekávala, že Hectorovi se uleví – záškrt je nemoc na vyležení –, ale v poledne dvacátého musela uznat, že se zlepšení nedostavilo. Aspirin horečku nesrazil; chudák Hector z ní měl úplně skelné oči. Kašel nabral na síle, což se jí vůbec nelíbilo. Namáhavě dýchal a byl celý zahleněný. Ať už to bylo cokoliv, zdálo se, že to chytila i Marsha, a Trish cosi protivně šimralo vzadu v krku a nutilo ji to kašlat, i když šlo jen o lehký kašel, který mohla zdusit v kapesníčku.

„Zavezeme Hecka k doktorovi,“ řekla nakonec.

Ed zajel k servisu u cesty a zahleděl se do mapy, připevněné ke stínítku proti slunci. Byli na Hammer Crossing v Kansasu. „No nevím,“ řekl. „Možná bychom aspoň mohli najít doktora, který by nám řekl, co dál.“ Povzdechl si a naštvaně si rukou prohrábl vlasy. „Hammer Crossing, Kansas! Ježiši! Proč zrovna my musíme hledat doktora zrovna v takovým zapadákově!“

Marsha, která si zpoza otcových zad prohlížela mapu: „Píšou, že tady Jesse James vyloupil banku, tati. Dvakrát.“

„Seru na Jesse Jamese,“ zabručel Ed. „Ede!“ vyjekla Trish. „Promiň,“ řekl, i když se vůbec necítil provinile. Rozjel se.

Po šesti telefonech, během nichž Ed Norris držel svůj temperament na uzdě oběma rukama, nakonec našli v Pollistonu doktora, který byl ochotný se na Hectora podívat, pokud k němu dorazí do třetí hodiny. Polliston ležel mimo jejich trasu, asi dvacet mil západně od Hammer Cross, teď ale šlo o Hectora. Ed o něj začínal mít vážnou starost. Ještě nikdy neviděl dítě, které by v sobě mělo tak málo života.

V předpokoji doktora Brendena Sweeneyho byli ve dvě odpoledne. To už smrkal i Ed. Sweeneyho čekárna byla plná; na řadu se dostali až ve čtyři. Trish nebyla s to Hectora probrat více než do malátného polovědomí a sama měla pocit, že má horečku. Jen devítiletý Stan se cítil dost dobře, aby dokázal zlobit.

Během čekání ve Sweeneyově čekárně přenesli chorobu, jež měla brzo v rozvrácené zemi vejít ve známost jako Kapitán Trips, na víc než pětadvacet lidí, včetně korpulentní ženy, která přišla jen zaplatit účet a pak odkvačila předat nemoc celému svému bridžovému klubu.

Ta rozložitá žena byla paní Roberta Bradfordová, pro členy bridžového klubu Sarah, pro manžela a blízké přátele Buchtička. Sarah toho večera hrála dobře, dost možná i díky tomu, že spoluhráčkou jí byla její nejlepší přítelkyně Angela Duprayová. Zdálo se, že mezi nimi vládne jakási šťastná telepatie. Bez mrknutí oka vyhrála všechny tři kola a v posledním udělaly grand slam. Za jedinou vadu na kráse toho večera měla Sarah to, že zřejmě chytla slabé nachlazení. Tak brzo poté, co se vyléčila z minulého, to nebylo fér.

Když karetní dýchánek v deset skončil, šla s Angelou do koktailového baru na drink. Domů nijak nepospíchala. David hostil pokerovou sešlost a ona při všem tom hluku prostě nebyla schopna usnout… pokud si nedala sedativum, které si naordinovala sama, což v jejím případě znamenalo dva panáky gin fizzu.

Sarah si dala Ward 8 a obě ženy znovu probíraly dnešní partie. Přitom se jim podařilo nakazit každého v baru, včetně dvou mužů, kteří poblíž nich popíjeli pivo. Byli na cestě do Kalifornie – stejně jako kdysi Larry Underwood a jeho přítel Rudy Schwartz –, kde se, jak doufali, na ně usměje štěstí. Přítel jim tam slíbil práci u stěhovací společnosti. Druhého dne se vydali na západ a rozprašovali nemoc všude, kudy projeli.

Řetězové dopisy – „Letadla“ – nefungují. To je známý fakt. Nikdy nedostaneš ten milion dolarů, který ti slibují, když pošleš jeden jediný dolar na adresu nahoře a svou připojíš na konec. Tenhle řetězový dopis – Kapitán Trips – fungoval moc dobře. Pyramida byla opravdu vystavěna; ne od základů, ale od špičky dolů. Řekněme, že špičkou pyramidy byl zesnulý člen armádní ochranky Charles Campion. Všechna kuřátka se vracela do kurníku. Jenže místo pošťáka, který by nosil každému účastníkovi hromady a hromady dopisů s jednou dolarovou bankovkou, přinášel Kapitán Trips hromady domácností s jedním nebo dvěma těly a příkopy a jámy s mrtvolami, a nakonec těla odhazovaná do moře a do dolů a do základů nedokončených domů. Nakonec mrtvoly hnily všude.

Sarah Bradfordová a Angela Duprayová spolu odešly k zaparkovaným vozům (při tom nakazily čtyři nebo pět lidí, které potkaly), políbily se a vydaly se každá svou cestou. Sarah jela domů nakazit manžela a jeho pět spoluhráčů a svou pubertální dceru Samanthu. Aniž by to rodiče věděli, Samantha měla hrozný strach, že od svého mládence chytla kapavku. Což byla pravda. Ovšem celkově vzato nebyl důvod si s tím lámat hlavu; vzhledem k tomu, čím jí obdařila matka, byla dobře zavedená kapavka důležitá asi jako maličká vyrážka v obočí.

Následujícího dne šla Samantha nakazit všechny na koupališti pollistonské YWCA.

A tak to šlo dál.

9

Počkali si na něj chvíli po soumraku, když šel po silnici US 27, které se míli zpátky, když procházela městem, říkalo Hlavní třída. Plánoval, že po dvou nebo třech mílích zahne na třiašedesátku, která by jej přivedla k mýtnici a na začátek jeho dlouhé cesty na sever. Možná měl po dvou pivech, která do sebe právě obrátil, otupělé smysly, věděl ale, že něco není v pořádku. Zrovna si vzpomněl na ty pořízky, kteří seděli vzadu na konci baru, byli čtyři nebo pět, když po něm vystartovali.

Nick bojoval, jak nejlíp uměl, jednoho z nich složil a druhému rozbil nos, až mu z něj tekla krev – a soudě podle zvuku, taky mu ho zlomil. V jedné nebo dvou nadějných chvílích měl pocit, že by nakonec mohl i vyhrát. To, že bojoval, aniž vydal sebemenší zvuk, je kapku znervózňovalo. Byli to padavky; možná to už párkrát udělali a nenarazili na problémy, a zcela jistě od toho holobrádka s ruksakem neočekávali odpor.

Jeden z nich jej zasáhl přímo do brady a rozsekl mu dolní ret jakýmsi školním prstenem. Do úst mu prýštila teplá krev. Klopýtl dozadu a někdo ho chytil za ruce. Divoce sebou smýkl, a právě když si uvolnil jednu ruku, praštila jej do obličeje pěst jak splašený měsíc. Než zavřela jeho pravé oko, uviděl zase ten prsten, matně se zatřpytivší ve světle hvězd. Před očima mu naskočily hvězdičky a cítil, že ho začíná opouštět vědomí a žene se do neznáma.

Byl vyděšený a začal bojovat tvrději. Muž s prstenem byl zase před ním a Nick ho ve strachu z další rány kopl do břicha. Školní prsten zalapal po dechu, zlomil se v pase a vydával zvuky jako nachlazený teriér.

Ostatní ho obklíčili. Pro Nicka už byli jen siluety, svalnatí chlápci – říkali si staří braši – v šedivých košilích, vyhrnutých tak, aby jim byly vidět bicepsy s pihami od slunce. Na nohou měli hranaté pracovní boty. Přes obočí jim padaly prameny mastných vlasů. Do otevřeného oka se mu hrnula krev. Batoh mu strhli ze zad. Dopadaly na něj rány a on byl jako hadrová loutka, škubající se na roztřesených nitích. Vědomí ho ještě úplně neopustilo. Bylo slyšet jen výdechy, které vyráželi, když ho tloukli pěstmi, a proměnlivé noční cvrlikání lelka v mohutné borovici opodál.

Školní prsten mu vrávoral u nohou. „Držte ho,“ zavrčel. „Chyťte ho za pačesy.“

Něčí ruce ovinuly jeho paže. Někdo jiný mu zabořil obě ruce do hustých černých vlasů.

„Proč neřve?“ zeptal se vzrušeně jeden z těch dalších. „Jak to, že neřve, Rayi?“

„Řek sem vám, abyste nikoho nevoslovovali ménem,“ řekl ten s prstenem. „Seru na to, proč neřve. Dostane nakládačku. Ten čurák mě kopnul. Je to pěknej hajzl.“

Objevila se pěst. Nick trhl hlavou na stranu a prsten mu rozryl tvář.

„Řek sem vám, abyste ho drželi,“ vztekal se Ray. „Co ste zač? Parta teploušů?“

Pěst se znovu snesla k Nickovi a z jeho nosu se stalo rozmačkané, šťávu ronící rajče. Měl pocit, že ho něco dusí. Z vědomí zbyl jen paprsek, tenký jako nit. Poklesla mu dolní čelist a z úst se do nočního vzduchu vydral prudký výdech. Z borovice se znovu ozvalo lelčí zavrzání, tiché a osamělé. Nick ho neslyšel, a neslyšel ho ani předtím.

Objevila se pěst. Prsten proletěl dvěma Nickovými předními zuby a roztříštil je. Bolest, kterou nemohl vykřičet, byla nesmírná. Podlomily se mu nohy, podklesl a zůstal viset v rukou těch, co ho drželi, jako pytel písku.

„Rayi, to stačí! Chceš ho zabít?“

„Držte ho. Ten čurák mě kopnul. Dostane nakládačku.“

Pak vozovku, lemovanou houštím a tu a tam velkou borovicí, ozářila světla.

„Jéžišmarjá!“

„Hoďte ho na silnici, dělejte!“

To byl Rayův hlas, ten už ale před ním nestál. To Nicka maličko potěšilo, ale otupený mozek už dokázal vnímat jen peklo v ústech. Na jazyku převaloval kousky zubů.

Ucítil dloubnutí v zádech a čísi ruce ho postrčily doprostřed silnice. Kruhy světla ho tam přišpendlily jako herce na jevišti. Zaječely brzdy. Nick si instinktivně zakryl obličej a pokusil se přimět nohy k pohybu, jenže marně; ti chlapi z něj div nevytloukli duši. Zhroutil se na asfalt a jeho svět vyplnil jen skřípavý zvuk brzd a pneumatik, a on strnule čekal, až ho auto přejede. Aspoň ho už nebude bolet pusa.

Pak ho zasypala sprška oblázků. Uviděl pneumatiku, která se zastavila ani ne stopu před jeho obličejem. Zřetelně viděl malý bílý kamínek, vklíněný mezi drážky vzorku jako mince, kterou držíte mezi klouby prstů.

Kus křemene, pomyslel si nesouvisle a omdlel.

Když Nick přišel k sobě, ležel na kavalci. Byl tvrdý, ale Nick za zhruba poslední tři roky už ležel na tvrdších. Usilovně se snažil otevřít oči. Měl je slepené a pravé, to, do kterého narazil ten splašený měsíc, šlo otevřít jen napůl.

Díval se na rozpraskaný cementový strop. Cikcak se pod ním vinuly trubky, obalené izolací. Podél jedné z nich si to důležitě kamsi štrachal velký brouk. Nickovo zorné pole půlil nějaký řetěz. Pomalu zvedl hlavu, kterou mu sevřel strašlivý zášleh bolesti. Spatřil jiný řetěz, který vedl z vnějšího rohu kavalce k hřebíku ve zdi.

Otočil hlavu doleva (další zášleh bolesti, tentokrát už ne tak hrozný) a uviděl drsnou betonovou zeď. Byla hustě popsaná. Některé z nápisů byly nové, některé staré, vesměs z nich čišela negramotnost. JSOU TU ŠTĚNICE. LOUIS DRAGONSKY, 1987. MÁM TO RÁD DO PRDELE. DELIRIUM TREMENS MŮŽE BEJT DOBRÝ. GEORGE RAMPLING JE ONAN. FURT TĚ MÁM RÁD SUZANNE. STOJÍ TO TADY ZA PYČU, JERRY. CLYDE D. FRED 1981. Byly tu obrázky velkých visících penisů, gigantických prsů a neuměle nakreslených vagín. Z toho všeho si Nick udělal dost jasnou představu, kde je. Ve vězeňské cele.

Opatrně se zvedl na loktech, spustil nohy (nazuté do papírových bačkor) přes hranu pelesti a pak se přemístil do sedu. Hlavu mu zaplavila obrovská, zničující bolest a jeho páteř varovně křupla. Žaludek se znepokojeně vydal někam ke střevům a Nicka ovládla nevolnost až k omdlení, tak odzbrojující a zoufalá nevolnost, která vás nutí volat Boha a prosit jej, ať to zarazí.

Místo aby křičel – protože to nemohl –, předklonil se ke kolenům, zakryl si tvář a čekal, až to přejde. Po chvíli ucítil náplast, a když tu stranu obličeje prozkoumal víc, zjistil, že mu na ní nějaký chirurg udělal pěknou řádku stehů.

Rozhlédl se. Byl v malé cele ve tvaru krabice od krekrů, postavené na výšku. Za nohama postele byly holé dveře, v hlavě toaleta bez poklopu a prkénka. Vzadu u stropu bylo – to zjistil, když hodně, hodně opatrně otáčel ztuhlým krkem – malé okno.

Ještě chvíli seděl na kraji pryčny a když si byl jistý, že neomdlí, spustil ke kolenům pytlovité šedé kalhoty, které měl na sobě, a sedl si na mísu. Zdálo se mu, že močí snad hodinu. Když skončil, přidržel se okraje kavalce jako nějaký stařec, vstal, s obavami se zadíval do toalety a pátral po stopách krve, moč však byla čistá. Spláchl.

Pomalu přešel ke dveřím a podíval se špehýrkou do krátké chodby. Vlevo byla záchytka. Na jednom z pěti kavalců ležel starý muž, ruka se mu kývala nad podlahou jako kyvadlo splašených hodin. Vpravo chodba končila dveřmi, které byly dokořán. Uprostřed chodby visela lampa se zeleným stínítkem, jaké Nick znal z kulečníkových heren.

Na otevřených dveřích v chodbě se objevil stín a pak do chodby vešel vysoký muž v khaki obleku. Měl široký opasek a velkou pistoli. Zahákl si palce za kapsy a téměř minutu se na Nicka mlčky díval. Potom řekl: „Když jsem byl ještě kluk, honili jsme v horách pumu, zastřelili ji a pak ji táhli přes dvacet mil do města po kamení. Co z toho stvoření zbylo, bylo to nejubožejší, co jsem kdy viděl. Ty jsi hned za ním na druhém místě, chlapče.“

Nickovi to připadalo jako připravená řeč, pečlivě promyšlená a vypointovaná, určená pro váguse a cizince, kteří nejsou z města a kteří se čas od času dostanou do těchhle holých krabic od krekrů.

„Máš nějaké jméno, Babalugo?“

Nick si přiložil prst k oteklým, rozbitým rtům a zavrtěl hlavou. Položil si ruku na ústa, pak s ní zamával ve vzduchu, naznačil přeškrtnutí a znovu zavrtěl hlavou.

„Co? Nemůžeš mluvit? Co je to za pitomost?“ Ta slova zněla dost přívětivě, Nick ale nevnímal melodii hlasu ani dikci. Sebral ze vzduchu neviditelné pero a naznačil psaní.

„Chceš pero?“

Nick přikývl.

„Když jsi němý, jak to, že nemáš takovou tu kartičku?“

Nick pokrčil rameny. Obrátil naruby prázdné kapsy. Zaťal pěsti a zaboxoval, což mu přivodilo další zášleh bolesti v hlavě a další nával nevolnosti v žaludku. Skončil tím, že si přiložil pěsti ke spánkům, obrátil oči v sloup a zhroutil se na mříže. Pak ukázal na prázdné kapsy.

„Okradli tě.“

Nick znovu přikývl.

Muž v khaki se obrátil a odešel do kanceláře. Za chvíli se vrátil s tlustou tužkou a zápisníkem. Prostrčil je mřížemi. V záhlaví každého listu v bloku stálo POZNÁMKY a Zápisník šerifa Johna Bakera.

Nick otočil blok k němu a gumou na tužce ukázal na jméno. Tázavě zdvihl obočí.

„Jo, to jsem já. A kdo jsi ty?“

„Nick Andros,“ napsal. Prostrčil ruku mříží.

Baker zavrtěl hlavou. „Nepotřesu ti s ní. Jsi taky hluchý?“

Nick přikývl.

„Co se ti v noci stalo? Doktor Soames a jeho žena tě málem přejeli jako sviště.“

„Zmlátili mě a okradli. Na silnici asi míli od hospody U Zacka.“

„Ta nalejvárna není nic pro tebe, Babalugo. Určitě nejsi na alkohol dost starý.“

Nick rozhořčeně zavrtěl hlavou. „Je mi dvaadvacet,“ napsal. „Můžu vypít piv, kolik chci, a nikdo mě za to nemá co mlátit, nebo ano?“

Baker si to přečetl s kyselým pobavením ve tváři. „Zdá se, že v Shoyo ano. Cos tam dělal, chlapče?“

Nick odtrhl první stránku, zmačkal ji do kuličky a hodil na podlahu. Než mohl začít psát odpověď, v mřížích se objevila ruka a jeho rameno se ocitlo v ocelovém sevření. Nick trhl hlavou.

„V těch celách uklízí má žena,“ řekl Baker, „a já nevidím důvod, abys jí tu svinil. Zvedni to a hoď to do záchodu.“

Nick se sehnul, škubl sebou, jak ho zabolelo v zádech, a sebral kuličku ze země. Přešel s ní k toaletě, hodil ji do mísy a pak se s povytaženým obočím zadíval na Bakera. Baker přikývl.

Nick se přišoural zpátky. Tentokrát psal déle a tužka po papíru jen kmitala. Baker si uvědomil, že naučit hluchoněmé dítě číst a psát je asi pěkná dřina a že tenhle Nick Andros musí mít dost dobrou hlavu, když se mu to povedlo. V arkansaském Shoyo byli muži, kteří neměli o abecedě ani páru, a mnozí z nich vysedávali celé dny u Zacka. Bakerovi bylo jasné, že takové děcko, které je tu poprvé, to nemůže vědět.

Nick mu přes mříže podal blok.

„Toulal jsem se tu, nejsem ale vagabund. Včera jsem pracoval u muže, který se jmenuje Rich Ellerton a bydlí asi 6 mil západně odsud. Čistil jsem chlévy a naskládal fůru sena na půdu. Minulý týden jsem byl ve Wattsu v Oklahomě a stavěl ohrady. Ti muži, kteří mě zbili, mi vzali týdenní výplatu.“

„Určitě jsi pracoval pro Riche Ellertona? Můžu si to ověřit, to víš.“ Baker vytrhl z bloku Nickovo vysvětlení, složil ho a strčil si ho do náprsní kapsy.

Nick kývl.

„Viděl jsi jeho psa?“

Nick kývl.

„Co to bylo za psa?“

Nick se natáhl pro notes. „Velký dobrman,“ napsal. „Ale hodný. Nebyl zákeřný.“

Baker přikývl, otočil se a zašel do kanceláře. Nick stál u mříží a s obavami ho sledoval. Za chvíli se Baker vrátil s velkým kruhem se spoustou klíčů, odemkl celu a strčil do dveří.

„Pojď se mnou do kanceláře. Chceš snídani?“

Nick zavrtěl hlavou a naznačil nalévání a pití.

„Kávu? Máš ji mít. Chceš smetanu a cukr?“

Nick zavrtěl hlavou.

„Jako správnej chlap, co?“ smál se Baker. „Tak pojď.“

Baker šel chodbou napřed. I když mluvil, Nick nevěděl, co říká, protože viděl jeho záda a ne rty. „Jsem rád, že budu mít společnost. Trpím nespavostí. Většinu nocí nemůžu spát víc než čtyři hodiny. Žena chce, abych zašel za některým z těch slovutných doktorů v Pine Bluff. Jestli to nepřestane, tak to možná udělám. Dyť se na mě podívej – pět ráno, ještě není světlo, a já tu sedím a jím vejce a mastné domácí brambůrky z motorestu u silnice“.

Během poslední věty se otočil na Nicka a ten zachytil „… motorestu u silnice.“ Povytáhl obočí a na znamení rozpaků pokrčil rameny.

„To je jedno. Aspoň takovému dítěti, jako jsi ty.“

V kanceláři mu Baker nalil z velké termosky šálek černé kávy. Na pořadníku ležela šerifova nedojedená snídaně; přitáhl si ji k sobě. Nick srkal kávu. Bolela ho pusa, ale káva byla dobrá.

Poklepal Bakerovi na rameno, a když šerif vzhlédl, ukázal na kávu, přejel si po žaludku a zamrkal.

Baker se usmál. „Dobře, že ti chutná. Dělala ji moje žena Jane.“ Nacpal si do pusy půlku vejce natvrdo, sežvýkal ho a pak na Nicka ukázal vidličkou. „Jseš dost dobrej. Úplně jako mim. Asi máš ale dost problémů, abys rozuměl ostatním, co?“

Nick udělal rukou ve vzduchu houpavé gesto. Comme çi, comme ça.

„Nebudu tě tu držet,“ řekl Baker a namazal si krajíc chleba sádlem, „ale něco ti povím. Když tu zůstaneš, možná najdem ty chlapy, co ti to udělali. Co ty na to?“

Nick přikývl a napsal: „Myslíte, že bych mohl dostat zpátky peníze?“

„Bez šance,“ řekl Baker na rovinu. „Jsem jenom šerif, chlapče. Na něco takového by sis musel najít Supermana.“

Nick přikývl a pokrčil rameny. Přiložil ruce k sobě a naznačil odlétajícího ptáka.

„Jo, tak nějak. Kolik jich bylo?“

Nick zdvihl čtyři prsty, pak pokrčil rameny a vztyčil i pátý.

„Můžeš někoho z nich popsat?“

Nick zdvihl jeden prst a napsal: „Velký a blond. Asi jako vy, možná silnější. Šedá košile a kalhoty. Měl velký prsten. Na prostředníčku pravé ruky. Fialový kámen. Tím mě praštil.“

Když to Baker četl, výraz jeho obličeje se měnil. Zájem vystřídal vztek. Nick si myslel, že vztek je namířený proti němu, a začínal být znovu vyděšený.

„Jéžišikriste,“ řekl Baker. „To je tedy nadělení. Jsi si jistý?“

Nick neochotně přikývl.

„Ještě něco? Viděl jsi ještě něco?“

Nick usilovně přemýšlel, pak napsal: „Malá jizva. Na čele.“

Baker se zadíval na papír: „To je Ray Booth. Můj švagr. Díky, chlapče. Je pět ráno a já už mám zkažený den.“

Nick vykulil oči, pak opatrně udělal soustrastné gesto.

„Jo, to máš pravdu,“ souhlasil Baker spíš k sobě než k Nickovi. „Je to zlej chlap. Janey to ví. Když byli děti, věčně ji bil. Jenže pořád jsou to bratr a sestra a mně se zdá, že tenhle týden můžu na milování zapomenout.“

Nick rozpačitě sklopil zrak. Po chvíli s ním Baker zatřásl, aby viděl, co říká.

„Asi se to nepovede. Ray a ti jeho zasraní kamarádíčkové se budou krýt navzájem. Tvoje slovo proti jejich. Natáhnuls někoho z nich?“

„Kopnul jsem toho Raye do pupku,“ napsal Nick, „a další to schytal do nosu. Možná ho má zlomený.“

„Ray se tu potlouká hlavně s Vincem Hoganem, Billym Warnerem a Mikem Childressem. Možná bych mohl nachytat Vince bez ostatních a zlomit ho. Má páteř jak medúza. Jestli to vyjde, mohl bych jít po Mikeovi a Billym. Ray dostal ten prsten ve studentském bratrstvu na univerzitě. Vyletěl z druhého ročníku.“ Odmlčel se a zabubnoval prsty na okraj jídelního podnosu. „Možná bychom to mohli zkusit, jestli chceš. Ale varuju tě předem: asi je nedostanem. Jsou zkažení a zbabělí jako smečka kojotů, ale jsou to chlapi z města a ty jsi jen hluchoněmý tulák. A jestli se z toho dostanou, půjdou po tobě.“

Nick přemýšlel. Přehrál si v hlavě obraz, jak si ho mezi sebou přehazují jako krvácejícího panáka, vzpomněl si na Rayovy rty, vyslovující: Dostane nakládačku. Ten čurák mě kopnul. Na pocit, jak mu ze zad strhávají batoh, věrného přítele posledních dvou protoulaných let.

Do bloku napsal dvě slova a podtrhl je: „Zkusme to.“

Baker povzdechl a přikývl. „Tak jo. Vince Hogan dělá dole u pily… no, to není tak docela pravda. Vesměs dělá prd a jenom se poflakuje. Zajedeme tam kolem deváté, jestli jsi pro. Možná se vyděsí tak, že kápne božskou.“

Nick přikývl.

„Co tvoje pusa? Doktor Soames tu nechal nějaké prášky. Říkal, že tě to musí děsně bolet.“

Nick smutně přikývl.

„Najdu je. Mají…“ zarazil se Baker a Nick ve svém světě němého filmu viděl šerifa, jak v kapesníku dusí několik kýchnutí. „To je další věc,“ navázal a otočil se, takže Nick zachytil jen první slovo. „Chytil jsem pořádnou chřipku. Bože, není život nádherný? Vítej v Arkansasu, chlapče.“

Našel pilulky a vrátil se k Nickovi. Když je se sklenicí vody Nickovi podal, sáhl si pod spodní čelist. Měl tam bolavý otok. Zanícené mandle, kašel, rýma, a zřejmě taky slabá horečka. Vypadá to na úžasný den.

10

Larry se vzbudil s kocovinou, která nebyla až tak strašná. V ústech měl pachuť, jako by si je nějaké dračí mládě spletlo s nočníkem. Taky měl pocit, že je někde, kde by neměl být.

Postel byla pro jednoho, byly na ní ale dva polštáře. Cítil opékanou slaninu. Posadil se, zadíval se z okna na další šedivý newyorský den a jeho první myšlenka byla, že v noci se s Berkeley muselo stát něco hrozného: proměnilo se ve špinavé, ukoptěné a zestárlé město. Minulá noc se mu začala vracet a náhle zjistil, že není v Berkeley, ale ve Fordhamu. Byl ve druhém patře na Tremont Avenue, kousek od Concourse, a matka bude chtít vědět, kde byl v noci. Zavolal jí? Omluvil se nějak, ať už jakkoliv hloupě?

Spustil nohy z postele a našel zmuchlaný balíček winstonek s poslední cigaretou. Zapálil ji velkým zeleným zapalovačem z umělé hmoty. Chutnala jako sušený kobylinec. V kuchyni praskala a prskala slanina jako statická elektřina v rádiu.

Ta holka se jmenovala Maria a byla prý… co? Orální hygienička nebo co? Larry nevěděl, co věděla o hygieně, ale orálně byla fantastická. Matně si vybavoval, že ho zhltla jako čokoládovou tyčinku. V laciném stereu v obýváku zpívali Crosby, Stills a Nash o tom, kolik vody proteklo pod mostem, kolik času promrhali na cestě. Jestli si dobře vzpomínal, Maria časem vůbec nemrhala. Nechala se trošičku strhnout, když zjistila, že je ten Larry Underwood. Pak taky hledali otevřený obchod s hudebninami, kde by mohli koupit desku „Holka, zkus chápat svýho kluka“.

Slabounce zaúpěl a pokoušel se zrekonstruovat včerejšek od jeho nevinných začátků ke zběsilému, hltavému finále.

Vzpomněl si, že ve městě hráli Yankees. Když se vzbudil, byla matka v práci, nechala ale na kuchyňské lince seznam utkání Yankees spolu se vzkazem: „Larry, jak vidíš, Yankees se nevrátí až do 1. července. 4. července hrají dvojzápas. Jestli nebudeš mít jinou práci, mohl bys vzít mámu na stadion. Koupím pivo a hot dog. V ledničce jsou párky a vejce, nebo roláda v krabici na pečivo, jestli na ni máš chuť. Dej na sebe pozor.“ Bylo tam typické PS Alice Underwoodové: „Většina z těch, se kterými se flákáš, odjela pryč a pánbůh za to zaplať. Myslím ale, že Buddy Marx pracuje v té tiskárně na Stricker Avenue.“

Už jen pomyšlení na ten vzkaz ho vyvádělo z míry. Žádné „Milý“ před jeho jménem. Žádné „S láskou“ před jejím podpisem. Nepotrpěla si na lichotky. Opravdová lichotka byla v mrazáku. Občas, když se vyspával ze svých cest Amerikou, šla ven a koupila každou zatracenou věc na světě, kterou měl rád. Šunku v konzervě. Dvě libry pravého másla – jak si to kurnik může při svém platu dovolit? Dvě balení coly po šesti plechovkách. Jemné párečky. Pečeni v Alicině tajné omáčce, jejíž složení odmítla vyjevit i svému synovi, a galon broskvové zmrzliny Baskin–Robbins v mrazáku. Spolu se sýrovým koláčem Sara Lee. Toho s jahodami nahoře.

Šel do koupelny, aby se postaral o svůj močový měchýř, ale taky aby se podíval do lékárničky. Na starém držáku visel zbrusu nový zubní kartáček Pepsodent, tam, kde jeden po druhém visívaly jeho kartáčky už od dětství. V lékárničce bylo balení holicích čepelek na jedno použití, plechovka holicí pěny Barbasol a dokonce i lahvička kolínské Old Spice. Žádný luxus, řekla by – vlastně ji slyšel to říkat –, ale za ty prachy docela voňavý.

Stál tam, díval se na ty věci, pak vzal novou tubu zubní pasty a držel ji v ruce. Žádné „Milý“, žádné „S láskou máma“. Jen nový kartáček na zuby, nová pasta na zuby, nová lahvička kolínské. Pomyslel si, že opravdová láska je někdy právě tak tichá jako slepá. Začal si čistit zuby a přemýšlel, jestli by z toho nemohla být písnička.

Orální hygienička vešla dovnitř, na sobě jen růžové nylonové kalhotky. „Čau, Larry,“ řekla. Byla malá, hezká á la Sandra Dee a její prsa na něj mířila beze stopy ochablosti. Jak byl ten starý vtip? Jo, Loot – chodí na gympl, má čtyřky, ale je to jedničkářka. Ha–ha, moc legrační. Jel tři tisíce mil, aby ho zaživa snědla Sandra Dee.

„Čau,“ řekl a vyšel z koupelny. Byl nahý, jeho šaty ležely u nohou postele. Začal se oblékat.

„Mám župan, který by ti byl, jestli chceš. Dáš si uzenáč a slaninu?“

Uzenáč a slaninu? Žaludek se mu scvrkl a sroloval do sebe.

„Ne, zlato, musím jít. Musím za někým jít.“

„Hej, poslouchej, nemůžeš odsud vypálit jako od –“

„Opravdu je to důležitý.“

„Já jsem taky důležitá!“ Její hlas začal být uječený. Larryho z něj bolela hlava. Bez zjevného důvodu si vzpomněl na Freda Flinstonea, jak ze všech svých papírových plic řve „VIIILMOOO!“.

„Leze z tebe Bronx, bobku,“ poznamenal.

„Co to má znamenat?“ Založila si ruce v bok a mastná obracečka na vajíčka jí trčela ze sevřené pěsti jako železná květina. Ňadra se jí svůdně zahoupala, Larryho to však neupoutalo. Oblékl si kalhoty a zapnul knoflíky. „No tak jsem z Bronxu. Znamená to snad, že jsem černoška? Co máš proti Bronxu? Co jsi zač, nějaký rasista?“

„Nic proti němu, a myslím, že nejsem,“ prohlásil a – bosý – přešel k ní. „Poslouchej, ten člověk, co se s ním musím sejít, je moje matka. Už jsem ve městě dva dny a ještě jsem jí nezavolal… nebo jo?“ připojil s nadějí.

„Nikomu jsi nevolal,“ řekla mrzutě. „Matka, to určitě.“

Vrátil se k posteli a nazul si mokasíny. „Jo. Fakt. Pracuje v budově Chemical Bank. Dělá tam uklízečku. I když teď už asi povýšila na správcovou patra.“

„Určitě nejsi ten Larry Underwood, co má tu desku.“

„Mysli si, co chceš. Musím běžet.“

„Ty debile!“ sekla po něm. „Co mám podle tebe dělat se vším tím jídlem?“

„Vyhodit ho z okna?“ navrhl.

Vysokým hlasem naštvaně vykřikla a mrštila po něm obracečkou. Kterýkoliv jiný den by ho minula. Jedním ze základních zákonů fyziky přece je, že obracečka, kterou vrhne rozzuřená orální hygienička, nemůže letět přímou dráhou. Jenže tohle byla výjimka potvrzující pravidlo, flip flop, jedna otočka, druhá, rup, přímo do Larryho čela. Když se předklonil pro obracečku, uviděl na předložce dvě kapky krve.

Udělal k ní dva kroky s obracečkou v ruce. „Měl bych tě tím zmlátit!“ zařval na ni.

„Jasně,“ couvla a začala nabírat. „Proč ne? Velká hvězda. Ošukat a prásknout do bot. Myslela jsem, že jseš fajn kluk. Prd.“ Po tvářích jí steklo na prsa několik slz. Fascinovaně pozoroval jednu, která se skutálela po svahu pravého ňadra a zastavila se na bradavce. Fungovala jako zvětšovací sklíčko. Viděl póry a jeden černý chloupek, rašící z okraje dvorce. Ježiši, začíná mi hrabat, pomyslel si…

„Musím jít.“ Jeho bílé plátěné sako leželo v nohou postele. Sebral ho a přehodil si ho přes ramena.

„Ty nejsi vůbec fajn!“ ječela na něj, když odcházel do obýváku. „Šla jsem s tebou jen proto, že jsem si myslela, že jsi fajn.“

Když se podíval do obýváku, zasténal. Na gauči, na kterém, jak si matně vzpomínal, ho včera málem zhltla, ležely minimálně dva tucty výlisků „Holka, zkus chápat svýho kluka“. Další dva ležely na zaprášeném přenosném magnetofonu. Na zdi proti dveřím byl velký plakát Ryana O’Neala a Ali McGrawové. Když tě ženská zhltne, aspoň se jí nemusíš omlouvat, ha-ha. Kristepane, začíná mi vážně hrabat.

Stála ve dveřích do ložnice, plakala a vypadala v těch kalhotkách schlíple. Levou nohu měla pořezanou od toho, jak si holila nohy.

„Zavolej mi. Já nejsem naštvaná.“

Měl říct „Jasně“ a tím by to skončilo. Místo toho se zasmál jako šílenec a utrousil: „Pálí se ti uzenáč.“

Zaječela na něj a vyrazila, jenže zakopla o předložku u postele a natáhla se jak široká, tak dlouhá. Rukou srazila poloprázdnou lahev mléka a rozhoupala prázdnou lahev od skotské, která stála vedle. Svatý Bože, pomyslel si Larry, to jsme míchali tohle?

Rychle vypadl z bytu a secválal ze schodů. Když sbíhal posledních šest schodů k domovním dveřím, slyšel, jak na něj z chodby křičí: „Ty nejseš vůbec fajn! Ty nejseš –“

Zabouchl za sebou dveře a zalilo ho mlhavé vlhko, které v sobě neslo odér jarních stromů a výfukových plynů. Po pachu přepáleného tuku a cigaretového kouře mu to připadalo jako parfém. Pořád ještě měl tu pitomou cigaretu, která dohořela až po filtr, a tak ji hodil do kanálu a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. Paráda, že je z toho blbákova pryč. Vrať se s námi do těch báječných dnů, kdy jsme –

Nahoře se s třesknutím otevřelo okno a on věděl, co přijde.

„Doufám, že ti uhnije,“ vřískla na něj seshora. Hotová trhovkyně z Bronxu. „Doufám, že spadneš pod nějakej zkurvenej vlak v metru! Ty nejseš žádnej zpěvák! V posteli stojíš za hovno! Ty šmejde! Strč si tohle do prdele! Vem to svý mámě, ty šmejde!“

Zasvištěla lahev od mléka, kterou vyhodila z okna ložnice ve druhém patře. Larry uskočil. Vletěla do kanálu jako bomba a střepy se rozlétly po ulici. Skotská letěla za ní, točila se ve vzduchu a rozbila se mu málem u nohy. Rozběhl se a hlavu si chránil rukou. Tohle šílenství snad nikdy neskončí.

Za ním se ozval závěrečný dlouhý, hýkavý výkřik, triumfální se šťavnatou bronxskou intonací: „POLIB MI PRDEL, TY ZASRANEJ HAAAAAJZLE!“ To už byl za rohem a na nadchodu přes dálnici, naklonil se přes zábradlí a začal se smát, až se třásl, a pozoroval vozy pod sebou.

„Nemohls to zvládnout líp?“ řekl a vůbec mu nedošlo, že mluví nahlas. „Chlapče, moh ses víc snažit. Tohle byla slabá scéna. Kašli na to, člověče.“ Mluvil sám se sebou a přepadl ho další výbuch smíchu. Náhle pocítil ochromující nevolnost kolem žaludku, až zavřel oči. S klapnutím se otevřel paměťový obvod v sekci masochismu a Larry uslyšel Waynea Stukeyho, Je v tobě něco houževnatýho.

Ráno po večírku s tou holkou zacházel jako se starou kurvou.

Nejseš vůbec fajn.

Jsem. Jsem.

Když vyhazoval všechny lidi z večírku a oni protestovali, hrozil jim, že zavolá policii a myslel to vážně. Nebo ne? Jo, myslel to vážně. Většinu z nich neznal, a kdyby šlápli na minu, bylo by mu to jedno. Čtyři nebo pět z protestujících ale patřilo ke starým dobrým časům. A ten bastard Wayne Stukey stál ve dveřích s rukama založenýma jako nějaký soudce.

Když odcházel Sal Doria, řekl Jestli tohle dělá sláva s lidma jako ty, Larry, bylo by lepší, kdybys zůstal u hraní po studiích.

Otevřel oči a odvrátil se od zábradlí. Vyhlížel taxík. Šleh uraženého přítele. Pokud je Sal tak dobrý přítel, jak to, že tam byl a vysával ho? Byl jsem hlupák, a nikdo nevidí rád, když hlupák zmoudří. O tom to celé je.

Nejsi vůbec fajn.

„Jsem fajn,“ řekl rozmrzele. „A navíc, co je komu do toho?“

Kolem jelo taxi a Larry na něj mávl. Zdálo se, že taxikář zahnul k chodníku o chvilku později, než bývá zvykem, a Larry si uvědomil, že má krvavé čelo. Otevřel zadní dveře a vsoukal se dovnitř dřív, než si to ten chlapík mohl rozmyslet.

„Manhattan. Budova Chemical Bank na Park Avenue,“ oznámil.

Taxík se odlepil od obrubníku. „Máš na čele ránu, hochu,“ řekl taxikář.

„Jedna holka po mně hodila obracečkou,“ prohodil nepřítomně Larry.

Řidič mu věnoval nevěřícný, soucitný úsměv a rozjel se. Larry vzadu rozjímal, jak matce vysvětlí minulou noc, proč se v noci neukázal doma.

11

Larry v hale narazil na upachtěně vyhlížející černošku, která mu řekla, že Alice Underwoodová dělá nahoře ve čtyřiadvacátém patře inventuru. Nastoupil do výtahu a vyjel nahoru. Uvědomil si, že ostatní v kabině vrhají kradmé pohledy na jeho čelo. Rána už nekrvácela, strup ale nevypadal hezky.

Čtyřiadvacáté patro mělo pronajato ředitelství japonské společnosti obchodující s fotografickými aparáty. Larry chodil téměř dvacet minut tam a zpět, hledal matku a připadal si jako blbec. Bylo tam plno ředitelů západního vzhledu, nicméně taky dost Japonců, aby si – při svém metru pětaosmdesát – připadal jako hodně velký blbec. Ti malí mužíci a ženušky zahlíželi šikmýma očima na jeho strupaté čelo a zakrvácené rukávy saka se zneklidňující orientální mírností.

Nakonec našel dveře s cedulkou SPRÁVA A TECHNICKÉ ZABEZPEČENÍ, ukryté za velkou kapradinou. Zkusmo vzal za kliku. Nebylo zamčeno a tak nahlédl dovnitř. Matka byla uvnitř, na sobě beztvarou šedou uniformu, silné punčochy, na nohou boty s gumovou podrážkou. Vlasy měla stažené do síťky. Byla k němu obrácená zády. V ruce držela blok a podle všeho počítala plechovky čisticího spreje na vysoké polici.

Larry měl najednou velkou chuť otočit se a utéct. Vrátit se do garáže dvě ulice od jejího domu a nasednout do datsunu. Vysrat se na dvouměsíční nájem, který matce zaplatil. Prostě nasednout a pařit. Kde? Kdekoliv. Bar Harbor v Maine. Tampa na Floridě. Salt Lake City, Utah. Cokoliv je dobré, pokud to bude dost daleko od Šňupáka Deweyho a malého přístěnku s odérem mýdla. Nevěděl, jestli to bylo od blikající zářivky nebo od rozseknutého čela, ale šlo na něj pěkně zasraný bolení hlavy.

Přestaň kňučet, ty zatracená babo.

„Ahoj, mami.“

Trošku sebou trhla, ale neotočila se. „Ale Larry, našel jsi cestu domů?“

„Jasně.“ Zašoupal nohama. „Chtěl jsem se omluvit. Měl jsem ti včera v noci zavolat –“

„Jo. To jsi měl.“

„Zůstal jsem s Buddym. My… eh… šli jsme ven. Do města.“

„Myslela jsem si, že to tak bude. Nebo nějak podobně.“ Přisunula si nohou malou stoličku, stoupla si na ni a začala počítat leštidla na podlahu. Každého z nich se lehce dotkla palcem a ukazováčkem a o kousek ho posunula. Musela se natáhnout, a při tom se jí vysoukala zástěra a on zahlédl hnědé okraje punčoch i matně bílou kůži jejích stehen. Odvrátil oči a náhle a mimoděk si vzpomněl, co se stalo Noemovu třetímu synovi, když pohlédl na svého otce, který ležel opilý a nahý na slamníku. Skončil chudák jako dřevorubec a nosič dřeva a nikdy nic nedokázal, ani on, ani žádný jeho potomek. A proto teď máme rasové nepokoje, synu. Pros Boha.

„To je všechno, co jsi mi chtěl říct?“ zeptala se a poprvé za celou dobu se na něj podívala.

„No, chtěl jsem ti říct, kde jsem byl, a chtěl jsem se omluvit. Bylo ode mě sprostý, že jsem na to zapomněl.“

„No,“ řekla znovu. „Jenže ty máš i svou sprostou stránku, Larry. Myslíš, že jsem na to zapomněla?“

Zrudl. „Mami, poslouchej –“

„Krvácíš. Trefila tě nějaká striptérka gumou z kalhotek?“ Otočila se zase k poličkám, a když spočítala celou řadu lahví na nejvyšší z nich, udělala si do bloku poznámku. „Někdo si minulý týden vzal dvě lahve leštidla na podlahy,“ poznamenala. „Ať mu slouží.“

„Přišel jsem ti říct promiň!“ řekl nahlas. Až se sám lekl, ale matka zachovala klid.

„Jo, to jsi řekl. Jestli se to mizerné leštidlo nepřestane ztrácet, pan Geoghan na nás vlítne jako ohař.“

„Neporval jsem se v hospodě a nebyl jsem v striptýzovém podniku. Nic takového. Bylo to jen…“ Zmlkl.

Otočila se, obočí povytažené tím starým známým sardonickým způsobem.

„No…“ Neuměl si tak rychle vymyslet uspokojivou lež. „Byla to… Eh… Ah… Obracečka.“

„Někdo si tě spletl s volským okem? To jste s Buddym museli mít divokou noc!“

Pořád zapomíná, že na ni nemá, nikdy neměl a asi ani nikdy mít nebude.

„Byla to holka, mami. Hodila ji po mně.“

„Dobrá trefa!“ poznamenala Alice Underwoodová a znovu se odvrátila. „Ta zatracená Consuela zase někam zašantročila žádanky. Ne že by na tom tolik záleželo; nikdy nedostaneme všechno, co potřebujeme, zato dostáváme spoustu věcí, o kterých ani nevím, co s nimi.“

„Mami, ty se na mě zlobíš?“

Ruce jí náhle klesly k bokům. Svěsila ramena.

„Nezlob se na mě,“ zašeptal. „Nezlob se, jo? Co?“

Otočila se a v očích měla nepřirozený lesk – no, on měl za to, že je přirozený, určitě to ale nebylo tím světlem tady, a on znovu slyšel orální hygieničku, jak říká s konečnou platností: Ty nejsi vůbec fajn. Proč vůbec jezdil domů, když jí pak provádí takové věci… a je mu jedno, co ona dělá pro něj?

„Larry,“ řekla vlídně. „Larry, Larry.“

Chvíli si myslel, že víc neřekne; dokonce v to doufal.

„A to je všechno, co umíš říct? ‚Nezlob se na mě, prosím, mami, nezlob se‘? Slýchávám tě v rádiu, a i když se mi ta písnička, co ji zpíváš, nelíbí, jsem pyšná, že ji zpíváš ty. Lidi se mě ptají, jestli je to můj syn, a já říkám, jo, to je Larry. Říkám jim, žes vždycky zpíval dobře, a to je pravda, nebo ne?“

Zničeně škubl hlavou a mlčel, protože si nebyl jistý, zda dokáže vypravit hlásku.

„Říkám jim, jak jsi ještě jako kluk sebral Dannymu Robertsovi kytaru a za půl hodiny hrál líp než on, i když on chodil od druhé obecné do hudebky. Máš talent, Larry, to mi nikdo nemusí říkat, a už vůbec mi to nemusíš říkat ty. Myslím, že ty to víš taky, protože to je jediná věc, nad kterou jsem tě nikdy neslyšela kňourat. Pak jsi odešel, a vyčítala jsem ti to někdy? Ne. Mladí kluci a holky odcházejí. Tak to na světě chodí. Někdy to bolí, ale tak to chodí. Pak se vrátíš. Musí mi snad někdo vysvětlovat proč? Ne. Vrátil ses, protože hitová písnička sem, hitová písnička tam, dostal ses na západním pobřeží do maléru.“

„Nemám žádný malér!“ bránil se rozhořčeně.

„Ale máš. To já poznám. Už jsem tvou matkou příliš dlouho. Mě neoblafneš. Ty jsi maléry vždycky přímo přitahoval. Čas od času mám pocit, že přejdeš ulici, jen abys vzápětí šlápnul do psího lejna. Bůh mi promine, že to říkám, protože Bůh ví, že to je pravda.

Jestli se zlobím? Ne. Ale jsem zklamaná. Doufala jsem, že se ve světě změníš. Nezměnil ses. Odešels jako chlapec v mužském těle a vracíš se úplně stejný, jenom tomu muži povyrostly vlasy. Víš, proč jsi podle mě přišel domů?“

Podíval se na ni. Chtěl promluvit, ale věděl, že by dokázal říct jen jedinou věc a ta by je oba jen popudila: „Mami, nekřič, jo?“

„Myslím, že jsi přišel domů jen proto, že jsi neměl kam jít. Nenapadl tě nikdo jiný, kdo by tě pustil dovnitř. Nikdy jsem o tobě neřekla křivého slova, ani své sestře ne, ale protože mě k tomu nutíš, řeknu ti, co si o tobě myslím. Myslím, že umíš jenom brát. Vždycky jsi uměl jenom to. Jako by Bůh něco vynechal, když mi tě dával. Nejsi špatný, tak to není. Bůh ví, že kdyby v tobě bylo zlo, na některém z těch míst, kde jsme po smrti tvého otce museli žít, by ses určitě zkazil. To nejhorší, při čem jsem tě načapala, bylo, když jsi psal sprosté slovo ve vchodu toho domu na Carstairs Avenue v Queens. Vzpomínáš?“

Vzpomínal si. Načmárala mu totéž slovo na čelo a přinutila ho třikrát obejít dům. Už nikdy tohle ani jiné slovo na žádnou zeď, budovu ani schody nenapsal.

„A nejhorší na tom je, že to myslíš dobře, Larry. Někdy by skoro bylo lepší, kdybys byl horší, než jsi. Takhle se zdá, že sice víš, co je špatné, ale neumíš se toho vyvarovat. A já nevím, jak ti pomoct. Když jsi byl malý, zkoušela jsem to všemi způsoby. Že jsem ti to slovo napsala na čelo, to byl jen jeden z nich… tehdy jsem byla zoufalá, protože jinak bych nic takového neudělala. Umíš jen brát, v tom to je. Přicházíš ke mně domů, protože víš, že já musím dávat. Ne každému, ale tobě ano.“

„Odjedu,“ řekl a slova se mu prodírala krkem jako skelná vata. „Dnes večer.“ Pak mu došlo, že si pravděpodobně nemůže dovolit odjet, přinejmenším do doby, než mu Wayne pošle další šek s honorářem – nebo to, co z něj zbude poté, co nakrmí největší hladové krky z L. A. A to ještě musí zaplatit za parkovací místo pro Datsun Z a dost velký dluh, který musí poštou splatit nejpozději v pátek – pokud nechce, aby se po něm začal shánět ten milý vymahač ze sousedství, a to on nechtěl. A po té pitce ze včerejší noci, která začala tak nevinně s Buddym a jeho snoubenkou a tou orální hygieničkou, kterou ta snoubenka znala (fajn holka z Bronxu, Larry, bude se ti líbit, výborný smysl pro humor), tak po té pitce na tom byl s penězi dost mizerně. Aby byl přesný, byl na dně. Ta myšlenka v něm vyvolala paniku. Když teď opustí matku, kam půjde? Do hotelu? Každý vrátný v něčem lepším než nějaké všivárně se mu vysměje a řekne mu, aby zmizel. Měl na sobě dobrý ohoz, ale tihle mrzáci vědí své. Oni prázdnou kapsu vycítí.

„Nechoď,“ řekla laskavě. „Nechci, abys šel pryč, Larry. Nakoupila jsem ti nějaké jídlo. Možná sis všiml. A doufala jsem, že bychom si mohli večer zahrát žolíky.“

„Mami, ty neumíš hrát žolíky.“

„Při centu za bod bych z takového smrkáče jako ty vyždímala první poslední.“

„Možná, když ti dám čtyři sta bodů fóra…“

„No to jsou mi věci,“ uchichtla se. „Možná bych mohla dát čtyři sta bodů já tobě. Zůstaň tu, Larry. Co?“

„Tak jo.“ Poprvé za celý den se cítil dobře, opravdu dobře. Jakýsi tichý hlas uvnitř mu našeptával, že zase bere, jede bez placení, ale on ho zaplašil. Koneckonců tohle byla jeho matka, a požádala ho o to. Je pravda, že než to udělala, řekla spoustu nepříjemných věcí, ale prosba je prosba, tak či tak. „Tak víš co? Na ten zápas na čtvrtého koupím lístky. Ty peníze vezmu z té hromádky, o kterou tě dnes v noci oholím.“

„Holit si můžeš bradu,“ řekla roztomile a obrátila se zpět k poličkám. „Dole v hale je záchod s umývárnou. Běž si umýt tu krev z čela. A vem si z mé peněženky deset dolarů a zajdi si do kina. Na Třetí avenue je ještě pár dobrých kin. Jenom se drž dál od těch pajzlů na Devětačtyřicáté a na Broadwayi.“

„Ty peníze ti hned vrátím,“ sliboval Larry. „Jsem tenhle týden v žebříčku Billboardu na osmnáctém místě. Viděl jsem to v jednom kšeftě s deskama.“

„To je výborné. Když jsi v takovým balíku, proč jsi mi jednu desku nekoupil?“

Najednou měl v krku nějaký knedlík. Odkašlal si, ale knedlík nezmizel.

„No nic,“ řekla. „Můj jazyk je jako nevycválaný kůň. Když se jednou rozběhne, běží, dokud únavou nepadne k zemi. Však víš. Vem si patnáct babek, Larry. Říkej tomu půjčka. Stejně to dostanu zpátky, tak nebo onak.“

„Dostaneš.“ Přešel k ní a zatahal ji za lem zástěry jako malý kluk. Shlédla dolů. Stoupl si na špičky a políbil ji na tvář. „Mám tě rád, mami.“

Překvapeně se na něj podívala. Ne kvůli polibku, ale kvůli tomu, co řekl, nebo spíš jak to řekl. „Ale Larry. To já přece vím.“

„Jak jsi říkala, že jsem v maléru. Trochu jo, není to ale –“

Její hlas byl náhle přísný a chladný. Tak chladný, že ho trochu zamrazilo. „Nechci o tom nic slyšet.“

„Dobře. Poslouchej, mami, které kino je tu nejlepší?“

„Lux Twin. Ale nevím, co tam hrají.“

„To je jedno. Víš, co si myslím? Jsou tři věci, který dostaneš kdekoliv v Americe, ale jen v New Yorku jsou dobrý.“

„No, pane kritiku z New York Times? Které to jsou?“

„Filmy, baseball a hotdogy u Nedicka.“

Zasmála se. „Nejsi hloupej, Larry. Nikdy jsi nebyl.“

A tak šel dolů na toalety. A smyl si z čela krev. A vrátil se a znovu políbil matku. A dostal z její černé ošoupané peněženky patnáct dolarů. A šel do Luxu na film. A sledoval šíleného, zlovolného pomstychtivce Freddyho Kruegera, jak ničí puberťáky v jejich vlastních snech, kteří až na jednu – hlavní hrdinku – zemřou. Zdálo se, že Freddy Krueger taky na konci zemřel, jenže protože film byl číslovaný a měl slušnou návštěvnost, Larry soudil, že se ten chlapík s břitvami na špičkách prstů vrátí – aniž by tušil, že ten vytrvalý zvuk v řadě za ním signalizuje konec: už nebudou další pokračování a zakrátko nebudou žádné filmy.

V řadě za Larrym nějaký muž kašlal.

12

Ve vzdáleném rohu salonu stály hodiny po dědečkovi. Jejich odměřenému tikání naslouchala Frannie Goldsmithová celý život. Vévodily místnosti, kterou nikdy neměla ráda a kterou ve dnech, jako byl tento, z duše nenáviděla.

Nejradši měla otcovu dílnu. Byla v přístavku, kterým byl dům spojený s chlévem. Vcházelo se do ní jen pět stop vysokými dveřmi, které byly téměř schované za starými kuchyňskými kamny. Ty dveře představovaly dobrý začátek: malé, skoro neviditelné, kouzelné, jako ten typ dveří, kterými se vchází do pohádek a vyprávění. Když byla starší a větší, musela se k nim sklánět stejně jako otec – matka do dílny chodila, jen když to bylo zcela nevyhnutelné. Byly to dveře Alenky z říše divů a ona si chvíli tajně představovala, že je jednou otevře a že za nimi nebude dílna Petera Goldsmithe. Místo ní tam bude podzemní průchod, který povede z říše divů do Hobitína, nízký, ale útulný, s okrouhlými hliněnými zdmi a hliněným stropem, prorostlým mohutnými kořeny, které vás pořádně praští po troufale zdvižené hlavě. Tunel, který není cítit mokrou hlínou a vlhkem, ani tam nejsou oškliví brouci a červi, ale voní to tam skořicí a teplým jablečným koláčem, tunel, který končí ve spižírně Velkého pytle, v němž pan Bilbo Pytlík právě oslavuje své stojedenácté narozeniny…

Tenhle útulný tunel se tu nikdy neobjevil, ale Frannie Goldsmithové, která v tomto domě vyrostla, stačila i dílna (které otec někdy říkal „nářaďovna“ a matka „to špinavé místo, kam tvůj táta chodívá pít pivo“). Podivné nástroje a přebytečné součástky. Obrovská truhla s tisícem šuplíků a každý z nich přecpaný. Hřebíky, šrouby, vrtáky, smirkový papír (tři druhy: hrubý, hrubší a nejhrubší), hoblíky, vodováha a všechny ty věci, které neuměla vyjmenovat tehdy a nenaučila se to dodnes. V dílně bylo šero, prosvícené jen pavučinami opředenou čtyřicetiwattovou žárovkou, která visela na drátu, a kruhem světla z lampy Tensor, který byl vždycky zaměřen na místo, kde otec pracoval. Byl tam cítit prach, olej a dýmkový tabák, a ona měla pocit, že by se mělo uzákonit jedno pravidlo: každý otec musí kouřit. Dýmku, doutník, cigarety, marihuanu, hašiš, listy salátu, něco. Vůně kouře byla nedělitelnou součástí jejího dětství.

„Podej mi ten francouzák, Frannie. Ne – ten malý. Jak dnes bylo ve škole?… Opravdu?… No a proč by tě měla Ruthie Searsová bít?… Jo, je to škaredý. Škaredě tě poškrábala. Ale pěkně to ladí s barvou tvých šatů. Co kdybys šla za Ruthie Searsovou a nechala si podrápat i druhou nohu, ať to máš rovnoměrně? Podáš mi ten velký šroubovák?… Ne – ten žlutý.“

„Frannie Goldsmithová! Okamžitě běž z toho ohavného místa a převleč se ze školních šatů! TEĎ… HNED! Ušpiníš se!“

Ještě teď, v jednadvaceti, se mohla protáhnout těmi dveřmi a postát mezi pracovním stolem a starými kamny – franklinkami –, které v zimě vydávaly tak sálavý žár, a tak trochu si připadat jako ta malá Frannie Goldsmithová, která v tomhle domě vyrostla. Byla to iluze, která se téměř vždycky spojila se smutkem po jen zřídka vzpomínaném bratru Fredovi, jehož dospívání bylo tak násilně a neodvolatelně přerváno. Mohla tam postát a vdechovat, jak je všechno prostoupeno pachem oleje, plísně a mdlým závanem otcovy dýmky. Jen stěží se dokázala upamatovat, jaké to vlastně bylo, být tak malý, tak podivně malý, v té místnosti jí to ale někdy šlo, a to byl příjemný pocit.

Teď je ale v salonu.

Salon.

Jestli představovala dílna to dobré z jejího dětství, symbolizované přízračnou vůní otcovy dýmky (když ji bolelo v uchu, někdy jí do něj jemně foukal kouř – poté, co na ní vymohl slib, že to neřekne Carle, o kterou by se pokoušela mrtvice), salon znamenal všechno, co byste ze svého dětství nejradši vymazali. Mluv jen, když se tě ptají! Něco rozbít je snadnější než to spravit! Běž okamžitě nahoru a převleč si ty šaty, copak nevidíš, že se to nehodí?! Myslíš vůbec? Neškrábej se, nebo si budou všichni myslet, že máš blechy! Co si o tobě strýček Andrew a teta Carlene pomyslí? Ty mě utrápíš! V salonu vás umlčují, dávají vám pánovité rozkazy, jsou tu nudné rozhovory, příbuzní, kteří vás štípají do tváře, bolest, smrkání, co nesmíte vysmrkat, zakašlání, co nemůžete zakašlat, a především zívnutí, co nemůžete zívnout.

Středobodem této místnosti, v němž dlel matčin duch, byly hodiny. Postavil je v roce 1889 Carlin děd Tobias Downes; téměř okamžitě se staly rodinným klenotem a putovaly napříč lety, při stěhováních z jedné části země do jiné bývaly pečlivě zabaleny a pojišťovány (původně byly vyrobeny v Buffalu ve státě New York v Tobiasově dílně, která byla bezpochyby stejně zakouřená a škaredá jako ta Peterova, i když takovou poznámku by Carla považovala za naprosto nevhodnou), čas od času se přesouvaly z jedné části rodiny do druhé – to když některou z větví rodinného stromu uštípla rakovina, infarkt nebo nehoda. V tomto salonu byly od doby, kdy se sem před nějakými šestatřiceti lety Peter a Carla Goldsmithovi přistěhovali. Sem byly umístěny a tady zůstaly, tikaly a označovaly částečky suchopárného času. Jednou budou její, když bude chtít – Frannie si vzpomněla na matčinu bílou šokovanou tvář. Ale já je nechci! Nechci je a nevezmu si je!

V téhle místnosti byly sušené květiny pod skleněnými poklopy. V téhle místnosti byl koberec v barvě holubičí šedi s vetkaným vzorem tmavě fialových růží. Bylo tu půvabné okrouhlé okno, shlížející na silnici číslo 1, a velký živý plot z ptačího zobu. Carla do svého manžela ryla tak dlouho, až ten živý plot vysadil – právě když se na rohu začínala stavět benzinka Exxonu. Sotva ji dokončili, dorážela na manžela, aby urychlil růst plotu. Frannie si myslela, že by vzala zavděk i radioaktivním hnojivem, kdyby posloužilo jejímu přání. Žahavost poznámek o živém plotu léty slábla, jak plot rostl, a Frannie předpokládala, že úplně ustanou během jednoho či dvou let, až plot konečně doroste natolik, aby zakryl ohavnou benzinku a posvátnost salonu zase nebude ničím rušena.

Ustanou, aspoň co se tohohle týče.

Vzorek na tapetách, velké zelené listy a růžové květiny téměř stejného odstínu jako růže na koberci. Starožitný americký nábytek a dvojité dveře z tmavého mahagonu. Krb z červených cihel, v němž už celou věčnost leželo březové poleno a který nebyl nikdy poskvrněn byť jen stopou saze. Frannie si říkala, že poleno už musí být tak vysušené, že by po zapálení vzplálo jako noviny. Nad polenem byl kotel velký tak, že by se v něm snad mohlo vykoupat dítě. Pocházel od Franniny prababičky a věčně visel nad věčným polenem. Nad krbovou římsou Věčná Křesadlová Ručnice, která završovala tuto část obrazu.

Částečky suchopárného času.

Jednou z jejích nejranějších vzpomínek bylo, jak se počurala na koberec barvy holubičí šedi s vetkaným vzorem tmavě fialových růží. Mohly jí být tak tři roky, nebyla ještě naučená dlouho vydržet a asi měla zakázáno chodit do salonu, vyhrazeného jen pro zvláštní příležitosti, kvůli riziku nějaké nehody. Ona se tam ale dostala, a pohled na matku, jak k ní neběží, ale sprintuje, aby ji chňapla dřív, než se stane něco nepředstavitelného, učinil nepředstavitelné skutkem. Měchýř jí povolil a obraz šířící se skvrny pod Franninýma nohama, kde z holubičí byla náhle břidlicová šeď, přiměl matku k hlasitému zaječení. Ta skvrna nakonec zmizela, jenže po kolikaterém pečlivém šamponování? Bůh ví; Frannie to nevěděla.

Právě v salonu jí matka promlouvala do duše, přísně a zdlouhavě, když ji načapala, jak se ve stodole vzájemně prohlížejí s Normanem Bursteinem a šaty mají naházené v přátelské pospolitosti na hromadě sena. Jak by se jí líbilo, ptala se Carla, zatímco dědečkovy hodiny velebně odtikávaly částečky suchopárného času, kdyby vzala Frannie nahou ven na procházku a procházela se s ní po silnici číslo 1 tam a zpět? Frannie tenkrát bylo šest a plakala, nějak se jí ale podařilo vyvarovat se hysterie, která se nad tou scénou hrozivě vznášela.

Když jí bylo šest, najela s kolem do poštovní schránky, když se ohlížela na George McGuirea, na kterého chtěla něco zavolat. Rozrazila si hlavu, z nosu jí tekla krev, odřela si obě kolena a na chviličku leknutím omdlela. Když přišla k sobě, doklopýtala po příjezdové cestě k domu, vzlykající a zděšená z té spousty krve, která z ní tekla. Chtěla jít za otcem, ten však byl v práci. Dopotácela se do salonu, právě když matka podávala paní Vennerové a paní Prynneové čaj. Vypadni! zavřeštěla matka a vzápětí běžela k Frannie, objala ji a volala Ó Frannie, miláčku, co se stalo, co tvůj ubohý nosánek! Jenže odvedla Frannie do kuchyně, kde mohla v klidu krvácet na dobře omyvatelnou podlahu, a přestože ji utěšovala, Frannie nikdy nezapomněla na to první slovo, nebylo to Ó Frannie!, ale Vypadni! Nejdřív se starala o salon, kde suchopárný čas běžel svým tempem a kde nebylo dovoleno krvácení. Zřejmě na ně nikdy nezapomněla ani paní Prynneová, protože i přes slzy Frannie viděla v její tváři náhlý šokovaný výraz. Od onoho dne zavítala paní Prynneová na návštěvu jen velmi zřídka.

V první třídě dostala Frannie do žákovské poznámku za chování, a samozřejmě to musela matce říct právě v salonu. V devítce byla třikrát po škole za psaníčka, a i to s matkou rozebírala v salonu. Právě tady mluvily o Franniných plánech, které tu byly nedomyšlené a nicotné; právě tady mluvily o Franniných nadějích, které se tu stávaly povrchní a bezcenné; to tady se bavily o Franniných stížnostech, které se tu stávaly neoprávněnými – nemluvě o tom, že byly uplakané, ukňourané a nevděčné.

Právě v salonu stála na kozách rakev jejího bratra, ozdobená růžemi, chryzantémami a liliemi, naplňujícími místnost suchou vůní, zatímco v rohu nevzrušeně na svém místě hodiny odtikávaly částečky suchopárného času.

„Jsi těhotná,“ opakovala Carla Goldsmithová podruhé.

„Ano, mami.“ Měla ochraptělý hlas, ale nedovolila si olíznout rty. Místo toho je pevně stiskla k sobě. Pomyslela si: V dílně mého otce je holčička v červených šatečkách a bude tam vždycky, bude se smát a schovávat pod stolem se svěrákem nebo bude schoulená do klubíčka, vyzáblá kolena pod bradou, za velkou bednou s tisícem šuplat. Ta holčička je moc šťastná. Ale v salonu mé matky je daleko menší holčička, která si neumí pomoct a čůrá na koberec jako zlobivý pes. Jako malá zlobivá fenka. A ta tu taky bude pořád, ať bude chtít sebevíc pryč.

„Frannie,“ řekla matka a začala mluvit překotně. Položila si ruce na tváře jako pohoršená stará panna. „Jak–se–to–stalo?“

Tak se ptal Jesse. To ji naštvalo. Úplně stejně se ptal i on.

„Vzhledem k tomu, žes měla dvě děti, tak asi víš, jak se to stává.“

„Nebuď drzá!“ zakřičela Carla. Oči se jí rozšířily a metaly žhavé pohledy, které Frannie v dětství děsily. Byla na nohou tak rychle, jak to uměla jen ona (a i tím ji v dětství děsila); velká žena se šedivějícími vlasy, které byly vyčesané, nalakované a obvykle pečlivě upravené, velká žena v ostře zelené halence a bezchybných béžových kalhotách. Přešla ke krbovému výklenku, kam chodila v okamžicích zármutku. Vedle puškového křesadla tam ležela velká kniha s výstřižky. Carla byla něco jako amatérský genealog, a v té knize byla celá rodina… přinejmenším od roku 1638, kdy její nejstarší vystopovatelní předci vystoupili z bezejmenného davu Londýňanů na dost dlouho, aby je zapsali do starých církevních záznamů v Merton Downs ve Freemasonu. Rodokmen její rodiny byl před čtyřmi lety otištěn v The New England Genealogist, a záznamy uspořádala Carla sama.

Teď listovala tou knihou přičinlivě shromážděných jmen, bezpečným územím, kde nikdo nemohl porušit pravidla. Byli tam nějací zloději? Frannie pochybovala. Alkoholici? Svobodné matky?

„Jak jsi svému otci a mně mohla něco takového provést?“ zeptala se nakonec. „Byl to ten Jess?“

„Byl to Jesse. Jess je otec.“

Carla před tím slovem ucouvla.

„Jak jsi to mohla udělat?“ opakovala Carla. „Snažili jsme se ti dát to nejlepší. To je tak – tak –“

Položila si dlaně na tvář a začala ječet.

„Jak jsi mohla?“ křičela. „Po tom všem, co jsme pro tebe udělali, tohle máme za to? Vypadneš z domu a… a… háráš jak fena? Jsi špatné děvče! Špatné děvče!“

Přestala vzlykat a opřela se o krbovou římsu, jednou rukou si zakrývala oči a druhou sáhla za sebe a prsty hladila zelený látkový přebal knihy s výstřižky. To všechno odtikávaly dědečkovy hodiny.

„Mami –“

„Nemluv na mě! Už jsi toho řekla dost!“

Frannie ztuhle vstala. Měla pocit, že má zdřevěnělé nohy, ale nebyla to pravda, protože se jí třásly. Z očí jí začaly stékat slzy, ale ona na ně nedbala; nechtěla se nechat tou místností zase porazit. „Půjdu.“

„Jedla jsi u našeho stolu!“ vykřikla náhle Carla. „Milovali jsme tě… podporovali… a to máme za to! Špatná holka! Špatná holka!“

Frannie, oslepená slzami, klopýtla. Pravou nohou zavadila o levý kotník. Ztratila rovnováhu, rozhodila ruce a upadla. Udeřila se do hlavy o kávový stolek a jednou rukou srazila vázu s květinami na koberec. Nerozbila se, voda z ní se ale vylila ven a zbarvila koberec na břidlicově šedou.

„Podívej se na to!“ zakřičela Carla téměř triumfálně. Slzy jí pod očima nakreslily černé skvrny a razily si cestičky make-upem. Vypadala jako divoška. „Podívej, polila jsi koberec, babiččin koberec –“

Seděla na podlaze, otřeseně si mnula hlavu, pořád plakala a chtěla říct matce, že je to jen voda, jenže byla úplně vyvedená z míry a nebyla si úplně jistá. Byla to jen voda? Nebo to byla moč? Čí?

Carla Goldsmithová přiskočila neuvěřitelnou, skoro nadlidskou rychlostí ke stolku, chytla vázu a mávla s ní k Frannie. „Co bude následovat, slečno? Máš v plánu tu zůstat? Myslíš, že tě budeme živit a krmit a ty se budeš bavit ve městě. To si myslíš? Tak to tedy ne. To nepřipustím. To nepřipustím!“

„Nezůstanu tady,“ zamumlala Frannie. „Ty sis myslela, že ano?“

„A kam půjdeš? Za ním? To pochybuji.“

„K Bobbi Rengartnerové do Dorchesteru nebo Debbie Smithové do Somersworthu.“ Frannie se pomalu vzpamatovala a vstala. Stále plakala, ale začínal se jí zmocňovat vztek. „To ale není tvoje věc.“

„To není moje věc?“ opakovala Carla a stále držela vázu. Její obličej byl pergamenově bílý. „To není moje věc? Co děláš pod mou střechou není moje věc? Ty malá nevděčná couro!“

Uhodila Frannie, a uhodila ji silně. Frannie se zapotácela. Přestala si třít hlavu a nevěřícně se zadívala na matku.

„To máme za to, že jsme tě poslali na dobrou školu,“ řekla Carla a odhalila zuby v nemilosrdném a mrazivém šklebu. „Teď už ji nikdy nedokončíš. Až si ho vezmeš –“

„Nevezmu si ho. A neodejdu ze školy.“

Carla vytřeštila oči. Zírala na svou dceru, jako by Frannie přišla o rozum. „O čem to mluvíš? O potratu? Chceš jít na potrat? Chceš být šlapka a ještě vrah?“

„Nechám si to dítě. Vynechám letní semestr, ale příští rok školu dodělám.“

„Za co si myslíš, že tu školu doděláš? Za mé peníze? Pokud ano, měla bys ještě hodně přemýšlet. Moderní děvče jako ty se přece od rodičů nemusí nechat živit, nebo ano?“

„Podporu můžu potřebovat,“ řekla Frannie tiše. „Peníze… nějak vyjdu.“

„Nemáš kouska studu! Myslíš jen a jen na sebe!“ křičela Carla. „Bože můj, co to mě a otce postihlo! Tobě je to ale úplně jedno! Otci to zlomí srdce, a –“

„Nemám pocit, že bych byl zlomený,“ ozval se ze dveří klidný hlas Petera Goldsmithe. Obě sebou trhly. Stál ve dveřích, ale držel se zpátky. Špičky jeho pracovních bot byly ještě daleko od místa, kde koberec ze salonu překrýval ten ošuntělý z předsíně. Frannie si uvědomila, že ho na tom místě viděla stát už nesčetněkrát předtím. Kdy byl vlastně naposled v salonu? Nevzpomínala si.

„Co tu děláš?“ vyštěkla na něj Carla náhle, bez ohledu na to, jak nemocné srdce manžel měl. „Myslela jsem, že dnes máš odpolední.“

„Prohodil jsem si směnu s Harry Mastersem,“ řekl Peter. „Frannie už mi to řekla, Carlo. Budou z nás dědeček s babičkou.“

„Dědeček s babičkou!“ vyjekla. Z hrdla se jí vydral nepříjemný, pomatený smích. „Tak tohle nech na mně. Tobě to řekla a ty jsi mi to zatajil. Fajn. Co jiného bych taky od tebe mohla čekat. Teď zavřu dveře a my dvě to proberem.“

Trpce se na Frannie usmála.

„Jenom… my ‚holky‘.“

Položila ruku na kliku dveří a začala na ně tlačit. Frannie, ještě stále omámená, jen stěží chápala matčin náhlý, jedovatý výbuch vzteku.

Peter pomalu vytáhl ruku z kapsy a dveře zarazil.

„Petere, chci, abys to nechal na mně.“

„Já vím. Zatím jsem to tak dělal. Teď to ale neudělám, Carlo.“

„V tomhle se nevyznáš.“

Klidně odpověděl: „Ale vyznám.“

„Tati –“

Carla se na ni otočila, nad lícními kostmi měla rudé skvrny, které připomínaly tetování. „Nemluv s ním!“ zavřeštěla. „S ním se o tom nemáš co bavit! Vím, že ho vždycky umluvíš a oblbneš sladkými řečičkami, abys ho získala na svou stranu bez ohledu na to, co děláš, ale o tomhle se s ním nemáš co bavit, slečno!“

„Nech toho, Carlo.“

„Vypadni!“

„Nejsem uvnitř. Copak ne–“

„Nedělej si ze mě legraci! Vypadni z mého salonu!“

A s tím začala tlačit na dveře. Sklonila hlavu a nahrbila se, takže vypadala trochu jako podivný býk a trochu jako žena. Peter dveře napřed udržel snadno, pak už musel zabrat víc. Nakonec mu na krku vystoupily žíly, i když proti němu stála žena o pětatřicet kilo lehčí.

Frannie chtěla křiknout, aby toho nechali, chtěla říct otci, že radši půjdou pryč, aby se nemuseli dívat na matku v tomhle stavu, na tu nenadálou a nesmyslnou hořkost, kterou vždycky ovládala, která s ní ale teď lomcovala neuvěřitelně silně. Ústa však měla jako ochrnutá, nemohla je ani otevřít.

„Vypadni! Vypadni z mého salonu! Zmiz! Zmiz! Zmiz! Ty hajzle, nech ty zatracený dveře a VYPADNI!“

A pak ji uhodil.

Byl to nejasný, téměř neslyšný zvuk. Hodiny se při tom zvuku nerozpadly v prach, ale tikaly stejně jako kdykoliv od doby, kdy byly poprvé nataženy. Nábytek nezasténal. Ale Carlina vzteklá tiráda ustala jako uťatá skalpelem. Dopadla na kolena a dveře se rozlétly dokořán a slabě uhodily do viktoriánského křesla s vysokým opěradlem a ručně uháčkovaným potahem.

„Ne, to ne,“ řekla Frannie přiškrceným hlasem.

Carla si přitiskla ruku na hrdlo a zírala na svého muže.

„Mělo to přijít o deset let dřív,“ poznamenal Peter. Jeho hlas byl maličko rozechvělý. „Vždycky jsem si říkal, že to neudělám, protože jsem s bitím žen nikdy nesouhlasil. A nesouhlasím dodnes. Ale když se někdo – muž nebo žena – změní v psa a začne kousat, někdo to musí zarazit. Škoda, že jsem neměl odvahu udělat to dřív. Pro nás oba by to bylo míň bolestné.“

„Tati –“

„Mlč, Frannie,“ řekl přísně a ona zmlkla.

„Řeklas, že je sobecká,“ řekl Peter a shlížel seshora na tichou, otřesenou tvář své ženy. „Ty jsi sobecká. Když Fred umřel, přestala ses o Frannie starat. Tenkrát ses rozhodla, že ty jsi už trpěla dost a že pro tebe bude lepší, když budeš žít sama pro sebe. A začala ses tak chovat, a nikdy jsi nepřestala. Tahle místnost. Visíš na své mrtvé rodině a zapomínáš na ty, co žijí. A když sem Frannie přišla a řekla ti, že má potíže, vsadím se, že tě napadlo: ‚Co tomu řeknou dámy v Zahradním a květinovém klubu‘, nebo jestli to znamená, že nebudeš moct na svatbu Amy Lauderové. Bolest je dobrým důvodem ke změně, ale všechna bolest na světě fakta nezmění. To ty jsi byla sobecká.“

Natáhl ruku a pomohl jí vstát. Zvedla se jako náměsíčná. Její výraz se nezměnil; oči měla pořád vytřeštěné a nevěřícné. Ještě se do nich nevrátila neústupnost, Frannie si ale pomyslela, že to nebude dlouho trvat.

A netrvalo.

„Je moje vina, že jsem tě takovou nechal. Protože jsem nechtěl nepříjemnosti. Nechtěl jsem rozhoupat loď, takže jsem byl taky sobec. A když Frannie šla studovat, řekl jsem si – No, teď může Carla mít, co chce, a nebude ubližovat nikomu, jenom sobě, a když si někdo neuvědomuje, že si ubližuje tak… proč ne, že? Pletl jsem se. Pletl jsem se už předtím, nikdy ale tak moc jako tehdy.“ Jemně, ale s velkou silou popadl Carlu za ramena. „Takže: tohle ti říkám jako tvůj manžel. Jestli Frannie potřebuje někde bydlet, bude bydlet tady – jako doteď. Jestli potřebuje peníze, dostane je z mé peněženky – jako je vždycky dostala. A jestli se rozhodne, že si to dítě nechá, dohlédneš, aby měla správnou dětskou vaničku. Možná si myslíš, že za ní nikdo nepřijde, jenže Frannie má přátele, a dobré přátele, a ti přijdou. A ještě něco ti řeknu. Jestli ho bude chtít pokřtít, uděláme to tady. Právě tady v tomhle zatraceném salonu.“

Carle poklesla čelist a z úst se jí začal drát zvuk. Nejdřív zněl záhadně, jako hvízdot čajové konvice na rozpálené plotně. Pak přešel v pronikavý jekot.

„Petere, tvůj syn v téhle místnosti ležel v rakvi!“

„Ano. A právě proto si myslím, že to je přesně to místo, kde pokřtít nový život. Fredova krev. Živá krev. Fred je už spoustu let mrtvý. Už dlouho ho žerou červi.“

Zařvala a zakryla si dlaněmi uši. Sehnul se a odtáhl jí je.

„Červi ale ještě nedostali tvou dceru a její dítě. Je jedno, jak k tomu došlo. Je živé. Děláš, jako bys ji chtěla vyhnat. Když to uděláš, co ti zbyde? Tahle místnost a manžel, který tě bude nenávidět za to, cos udělala. Když to uděláš, tak to bude, jako bys nás vyhnala všechny tři – mě a Frannie i Freda.“

„Chci si jít nahoru lehnout,“ oznámila Carla. „Je mi zle. Musím si lehnout.“

„Pomůžu ti,“ řekla Frannie.

„Nesahej na mě. Zůstaň si tu s otcem. Zdá se, že jste si to všechno připravili. Jak mě v tomhle městě zničit. Proč se prostě neusalašíš v mém salonu, Frannie? Neházíš bláto na koberec, nevezmeš z krbu popel a nenasypeš ho do mých hodin? Proč ne? Proč by ne?“

Se smíchem se protlačila kolem Petera do chodby. Zapotácela se jako opilá. Peter se jí pokusil kolem ramen ovinout ruku. Vycenila zuby a zasyčela na něj jako kočka.

Když pomalu stoupala po schodech, přešel smích ve vzlyky; musela se opřít o mahagonové zábradlí. Štkaní bylo tak srdcervoucí a bezmocné, že se Frannie chtělo křičet a zvracet. Otcův obličej měl barvu špinavého plátna. Na samém vrcholu schodiště se Carla otočila a zapotácela se tak, že Frannie měla na chvíli pocit, že se skutálí po schodech do chodby. Zadívala se na ně, jako by chtěla něco říct, pak se obrátila. O chvíli později ztlumily zvuky jejího žalu a bolesti zavřené dveře ložnice.

Frannie s Peterem na sebe mlčky soustrastně hleděli, zatímco dědečkovy hodiny klidně tikaly.

„To se poddá,“ řekl Petr klidně, „dostane se z toho.“

„Určitě?“ zeptala se Frannie. Pomalu přešla k otci, naklonila se k němu a on ji objal. „Já si to nemyslím.“

„To je jedno. Teď o tom nemluvme.“

„Budu muset odejít. Nechce mě tu.“

„Musíš zůstat. Musíš být tady, když – až – jí to dojde a ona zjistí, že tě tu potřebuje.“ Odmlčel se. „Já to už vím, Fran.“

„Tati,“ vzdychla a zabořila hlavu do jeho hrudi. „Tati, mně je to tak líto, tak hrozně líto –“

„Pššš,“ řekl a pohladil ji po vlasech. Nad její hlavou viděl večerní slunce, jak v soumraku padá do oblouků oken, tak jako vždycky, zlaté a tiché, stejné, jaké osvětluje muzea a mauzolea. „Pššš, Frannie, mám tě rád. Mám tě rád.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svědectví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.