Původní anglické vydání:

Lost Child vyšlo v Curtis Brown Ltd., New York, v roce 2019.

Copyright © 2010 by Vida Press

České vydání

Translation © Linda Bartošková, 2020

Illustrations © Michaela Brajková

© Portál, s. r. o., Praha 2020

ISBN 978-80-262-1695-7

ČÁST I

KAPITOLA PRVNÍ

V březnu jsem uviděla prvního skřivánka. Samozřejmě že ne ptáčka. Na našich vysoko položených větrných vřesovištích bylo v tuto roční dobu na skřivánky moc brzo. Tenhle byl nakreslený na papíru A4, obyčejném, který se dává do počítačové tiskárny, a na první pohled mi ten ptáček zcela unikl. Meleri se ke mně natáhla a ukázala na pravý růžek úplně dole. Nasadila jsem si brýle na čtení, podržela papír proti oknu auta, abych tu kresbičku, velkou sotva jako můj nehet na palci, uviděla. Počasí bylo toho dne typicky velšské, na nebi visely husté mraky a mžilo – na mlhu to bylo moc husté, na mrholení moc jemné –, takže v autě na zadním sedadle bylo šero jako v opuštěné kapli. Ptáček se na tom papíru krčil mezi ježatými stébly trávy, očka měl jasná a výraz mazaný, jako by věděl něco, co já ne. Peří měl zářivě barevné, spíš jako papoušek než skřivan. Podél pravého okraje papíru stoupaly drobounké noty, aby znázornily zpěv.

„Co ty na to, není to známka talentu?“ zeptala se Meleri. „Je jí teprve devět.“

„Jak jsi říkala, že se jmenuje?“

„Jessie. Jessie Williamsová.“

Ty drobné detaily kresby, tak přesné a složité, mě okouzlily.

Meleri otevřela plastové desky na kolenou, vytáhla další tři kresby a podala mi je. Dvě byly nakreslené fixkou stejně jako ta, kterou už jsem měla v ruce. Další byla provedená tužkou, s čarami tak tenkými a pavučinkovými, že jsem je v tom kalném světle sotva rozeznala. Z každé na mě vykukoval ten ptáček.

„Líbí se mi, že je kreslí,“ poznamenala Meleri. „Připadají mi veselí. Jako by Jessie pořád měla naději.“

Byla to už řádka let, co jsem Meleri Thomasovou viděla poprvé. Stalo se to v Cardiffu, v šatně televizního studia velšského kanálu S4C, kam nás obě pozvali do časného ranního vysílání jako hosty. Já tam měla představit jednu svou knihu a ona se účastnila panelové diskuse o dětských právech. Meleri mě okamžitě zaujala, ovšem ta by zaujala každého. Měla velmi výrazný vzhled, atraktivní, skoro italský – velké tmavé oči a dlouhé, tmavé vlasy – a na sobě obepnuté, sytě smaragdové šaty z úpletu. To by bylo úžasné samo o sobě, ale ona se navíc pozoruhodně podobala známé televizní kuchařce Nigelle Lawsonové. Dokonce jsem chvíli měla za to, že je to ona, a divila se, proč ji pozvali do velšské diskuse o dětských právech.

V televizních šatnách vždycky vládne napjatá atmosféra. Skoro každý, kdo čeká, až se objeví před televizními kamerami, je z toho či onoho důvodu nervózní, takže i když se lidé usazení v šatně mezi sebou neznají, často se spolu dají do řeči, aby nervozitu zahnali. Pro mě to bylo tentokrát náročné, protože všichni mluvili velšsky. Naučila jsem se velštinu teprve nedávno a moc plynule mi nešla. Navíc můj americký jazyk ještě tak úplně nezvládal velšskou výslovnost. Tím pádem si z toho dne pořádně pamatuji jen trapas, který se mi povedl. Jelikož počasí je vždycky vděčné téma rozhovoru, napadlo mě poznamenat, jak velice si užívám chladné svěží počasí, které tu poslední dobou máme. Vyvolala jsem tím nečekané veselí, načež jsem se dozvěděla, že „mráz“ zní ve velštině hodně podobně jako výraz pro „sex“.

Znovu jsme se s Meleri setkaly na malé konferenci sociálních pracovníků a dalších profesí pro podporu mládeže, a opět v Cardiffu. Ty její vlající černé vlasy a oslňující oblečení jsem okamžitě poznala. Zasmály jsme se vzpomínce na můj trapný přeřek a já byla nucena přiznat, že moje velština je dnes ještě horší než dřív, jelikož jsem se přestěhovala do jiného kraje, kde se mluví hodně jiným dialektem. Sice jsem velšské texty stále četla docela dobře, ale skoro jsem tím jazykem přestala mluvit.

„Ale to je můj kraj,“ řekla Meleri, když jsem jí to vysvětlovala. „Tam bydlím!“ A dodala: „Když jste tak blízko, určitě musíte přijet do Glan Morfy. Mám tam spoustu dětí, které bych vám moc ráda ukázala.“

Trvalo další dva roky, než jsem se ocitla v autě, které mě vezlo po hodně urbanizovaném mořském pobřeží, kde jedno přímořské městečko plynule přecházelo v další, a mělo namířeno do dětského domova Glan Morfa.

Celá ta oblast byla zpustlá, počínaje opuštěným nákladním přístavem, který dřív sloužil lomům, nyní už zavřeným, a konče ponurým zábavním parkem s rozbitou horskou dráhou a zabedněnými stánky. Pak přišly nekonečné míle autokempů, s řadami a řadami omšelých karavanů se skvrnami od rzi, které byly teď mimo sezonu úplně prázdné.

Auto zabočilo na dlouhou úzkou cestu mezi dvěma takovými kempy. Byla samá díra, takže vůz zpomalil a jel sotva krokem. Cesta to byla tak hrbolatá, že jsme se na tom zadním sedadle musely smát, jak to s námi házelo, ale pak se za řídkým lesíkem stromů pokroucených mořským větrem vynořila dlouhá, nízká budova. Strohý zadní trakt a brutalistní architektura naznačovaly, že ji postavili v šedesátých letech minulého století. Bílý nátěr kolem oken se loupal. Hrubá omítka na zdech měla barvu ovesné kaše. Meleri vycítila moje zděšení z tak pochmurného prostředí a řekla: „Doufám, že letos obec najde peníze na nový nátěr, ale spíš si myslím, že je utratí na opravu cesty.“

Uvnitř však byl jiný svět. Vstupní hala byla dobře osvětlená a vymalovaná bíle s tyrkysovými pruhy různě sytých odstínů. Byly tu k vidění plakáty a na nástěnce fotografie z různých akcí a výletů. Na opačném konci se nacházela prosklená kancelář, kde na stěnách visely individuální rozvrhy, kalendář a spousta fotek dětí. Představili mi Josepha a Enir, odpovědný personál.

Když jsem do kanceláře vešla, Enir hned zapnula elektrickou konvici, vytáhla čtyři hrnky a odměřila do nich instantní kávu. „Máte ráda bílou?“ zeptala se a přidala mléko dřív, než jsem stačila odpovědět. Joseph otevřel kulatou fialovou plechovku, ve které byly nejrůznější pamlsky. „Máte štěstí,“ prohlásil vesele. „Ještě zbylo několik čokoládových tyčinek.“ Jednu mi podal.

Strávili jsme velmi příjemnou čtvrthodinku tím, že jsme se seznamovali. Enir bylo dvacet osm let. Byla zaměstnaná v dětském domově čtyři roky, práce na směny se jí líbila, protože ji mohla dobře sladit se školním rozvrhem malé dcerky, a těšila se, až pojede v létě na dovolenou na Mallorku. Joseph vypadal, že je mu něco přes čtyřicet. Pracoval v Glan Morfě skoro deset let, takže tu byl služebně nejstarší, a zastával teď pozici vedoucího denní směny. Práce se mu líbí, jak řekl. Bylo mu jasné, že pro většinu lidí to není žádná zvláštní kariéra, ale pro něj ano. Líbilo se mu „být v přední linii“, jak se vyjádřil, kde mohl pomáhat dětem, které přišly do Glan Morfy, aby tu rostly a měnily se. Snažil se jim dát pocit, že někam patří, že na nich někomu záleží, a zdálo se, že se to daří, protože několik „absolventů“ – dětí, které dosáhly osmnácti let a už nebyly v péči sociálního úřadu – stále pravidelně jezdilo za Josephem na návštěvu.

Když jsme si společně vypili kávu, Meleri a Joseph mě odvedli chodbou za dveřmi kanceláře do malé místnosti přecpané nábytkem. U jedné zdi stála dvě hnědá křesílka a dvě malé kartotéční skříňky, a u protější zdi ošoupaná béžová pohovka. Uprostřed stál masivní dřevěný stolek s bílou vzorovanou umakartovou deskou s přistrčenými čtyřmi oranžovými plastovými židličkami – člověk se kolem mohl sotva protáhnout.

„Není to nic moc,“ poznamenal Joseph. Neomlouval se, prostě to konstatoval. „Ale tohle je naše terapeutická místnost. Asi bych měl říct terapeutická místnost v uvozovkách, protože se tu taky konají porady, pohovory, taky si sem chodíme sednout s dětmi, se kterými si potřebujeme promluvit stranou někde v klidu, a také, jak vidíte, skladiště.“

Meleri odešla pro Jessii, takže jsem si vybrala židličku po pravé straně stolku a posadila se.

Za několik minut se otevřely dveře a vstoupila Meleri s malou holčičkou. „Tady máme Jessii,“ řekla. „A Jessie, tohle je Torey.“

To dítě mi věnovalo vřelý, přátelský úsměv.

Děvčátko to bylo hezké, spíš takovým tím starosvětským způsobem, i když ten dojem možná vyvolávaly jen její šaty. Místo legín a barevné mikiny, jaké nosí většina děvčat jejího věku, byla Jessie oblečená do opraných bavlněných šatů a zeleného svetříku s krátkými rukávy, které by lépe zapadly do sedmdesátých let minulého století. Vlasy měla rovné, skoro po ramena, světle zrzavé, po straně s pěšinkou a sepnuté sponkou, aby jí nepadaly do obličeje. Oči měla sytě zelené. Byla drobná, vypadala na míň než na devět let.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ji. „Nechtěla by ses posadit?“ ukázala jsem na židli u stolku přímo naproti mně, protože byla nejblíž místu, kde holčička stála.

Jessie se na ni neposadila. Místo toho stůl obešla a vytáhla si židli vedle mě, ale nesedla si. Zarazila se a dlouze, zpytavě se na mě podívala.

„Darovala jsem vlasy,“ oznámila mi. „Proto je nemám moc dlouhé. Předtím mi sahaly až sem.“ Ukázala si asi do půlky nadloktí. „Ale pak jsem si je ustřihla a teď z nich bude paruka pro nějakou holčičku, která nemá žádné vlasy, protože má rakovinu.“

„To je od tebe moc hezké,“ řekla jsem na tento nečekaný příval informací.

„Mně vlasy rostou hodně rychle.“

„Udělala jsi skvělou věc. Tak, třeba by ses chtěla posadit…. Paní Thomasová by se mohla posadit na pohovku, jestli bude chtít, a ty můžeš sedět na té židli. Přinesla jsem pár věcí, které můžeme společně dělat,“ řekla jsem.

Jessie nijak nenaznačila, že by se posadit chtěla. „Máš hezké vlasy,“ poznamenala. „Můžu si na ně sáhnout?“

Udělala to, než jsem stačila odpovědět. „Jsou to moc pěkné vlasy.“

„Děkuji ti.“

„Jsou kudrnaté. Jako vlasy filmové hvězdy. Jsi filmová hvězda? Protože takové vlasy mají filmové hvězdy.“

Filmové hvězdy rozhodně nemají vlasy jako já. To, co jsem považovala za „objem“, když jsem bydlela v Montaně se suchým podnebím, se ve vlhkém Walesu přeměnilo v divoké a nezvladatelné vývrtky. Většinu dní jsem vypadala jako ovce.

Jessie mi jednu kudrnu natáhla do plné délky a podržela ji napnutou právě tolik, aby to nebylo zcela nevhodné. Její pohled ani nezakolísal. „Mohla bys ty vlasy darovat. Jsou dost dlouhé. Přemýšlelas o tom?“

„Myslím, že jsou trochu moc kudrnaté.“

„Je to pěkné, darovat vlasy. Měla bys.“

„Děkuji ti, budu o tom uvažovat,“ odpověděla jsem a začínala jsem být z toho rozhovoru trochu nesvá.

„Podle mě jsi filmová hvězda,“ usoudila Jessie, „a proto nechceš svoje vlasy darovat.“

„Děkuji ti za poklonu, ale už mě prosím tě pusť, protože to dost tahá.“

Jessie nadále udržovala oční kontakt a ústa se jí roztáhla v mírném, lehounce vzdorovitém úsměvu. Byla pánem situace a věděla to. A věděla také, že já to vím.

„Mohla by ses posadit, prosím?“ požádala jsem ji znovu.

„Divně mluvíš.“

„Viď, že ano? Mám takový přízvuk. Je americký. Mohla by ses posadit, prosím?“

„Co je to?“ Pustila moje vlasy, nahnula se přes stůl a zvedla koženou brašnu, kterou jsem s sebou přinesla. Pro mě to byla „kouzelná krabice“, protože za dávných časů to byla skutečná lepenková krabice plná per, papírů, loutek, hracích karet a dalších věcí, které mohou děti zabavit. Dnes jsem je nosila v brašně, což bylo praktičtější.

Jessie odepnula zámeček a nahlédla dovnitř. Oči se jí rozsvítily. „Hele! Máš fixky Staedtler. A ještě je nikdo neotevřel! Pořád mají vršek přelepený nálepkou. Vyzkouším je. Něco nakreslím. Máš tu nějaký papír?“

Položila jsem na otevřenou brašnu ruku. „Nejdřív si trochu popovídáme. Abychom se seznámily.“

„Proč?“ opáčila.

„Protože si myslím, že to pomůže. Ty ne?“

„Ne.“ Vytáhla z balíčku jednu fixku a začala si kreslit na předloktí.

„Tohle nebudeme dělat,“ vytáhla jsem jí fixku z prstů.

Meleri, která seděla na pohovce za námi, se předklonila a řekla: „Budeš mít spoustu času kreslit jindy. Torey má v plánu jezdit za tebou na návštěvu každý týden.“

„Proč?“ zeptala se Jessie.

„Myslíme si, že by bylo pěkné, abys měla někoho jen pro sebe. Aby ti pomohl s některými těmi věcmi, které tě trápí,“ odpověděla Meleri.

„Mě nic netrápí,“ prohlásila. Neříkala to nijak vzdorně. Snad jen trochu omluvně, jako by mě litovala, že jsem sem jela takovou dálku úplně zbytečně.

„Pojďme se chviličku seznamovat,“ navrhla jsem. „Pověz mi, jaké věci ti připadají zajímavé.“

„Tohle,“ ukázala na fixky.

„Ano, ráda kreslíš, viď? Co ještě tě baví?“

Jessie teatrálně pokrčila rameny. „Nevím.“

„Začneme… zmrzlinou. Jaká příchuť je tvoje oblíbená?“

„Trpím nesnášenlivostí laktózy,“ odpověděla.

„Jessie,“ vložila se mezi nás Meleri. „Ničím takovým netrpíš.“

„Ale ano. Dostávám z ní běhavku. Vy to jenom nevíte.“

„Tak to necháme být,“ řekla jsem. „Co televize, který program máš ráda?“

Jessie dramaticky vzdychla. „Už si můžu vzít ty fixky?“

Na stole přímo přede mnou ležela složka s jejími skřivánčími kresbami, takže jsem ji otevřela a vytáhla obrázek, co byl nahoře. „Paní Thomasová mi ukázala tvoje nádherné kresby. Moc se mi líbí barvy, kterými jsi nakreslila toho skřivana.“

Další nespokojený povzdech a Jessie se skácela čelem na stolek. „Jé-žiš,“ zamumlala potichu.

„Taky vidím, že bys ty fixky nejradši hned vyzkoušela.“

„No jo,“ zahučela Jessie do stolu. Pořád s čelem na umakartu se pootočila a zdvihla levou paži, aby nakoukla dozadu na Meleri. „Vždycky je taková?“ zeptala se s kamennou tváří. Obě jsme se rozesmály, což, jak jsem tušila, Jessie chtěla.

Nakonec se Jessie posadila, popadla kresbu skřivana a podržela si ji před obličejem. „Nakreslila jsem to pro Idrise,“ řekla. „Dej mi fixku a napíšu tam jeho jméno. Pak bude každý vědět, že je to pro něho.“

„Kdo je Idris?“ zeptala jsem se.

„Můj bratr. Je mu osmnáct. Bydlí ve Švýcarsku, ale příští týden si pro mě přijede. Pojedeme do Rhylu. Do centra volného času. Tak mi dej tu fixku. Napíšu sem jeho jméno. Ta kresba je opravdu pro něho. Vy byste ji neměly mít. To je ten problém tady. Pořád mi kresby berou a já si je chci nechat pro svoji rodinu.“

„Jessie, nic z toho není pravda,“ ozvala se Meleri.

„Ale je. Koukni, máte všechny moje věci v té složce. Jsou to moje obrázky. Nekreslila jsem je pro vás.“

„Ne, Jessie, pravda to není s tím bratrem. Žádného bratra nemáš. Nebydlí ve Švýcarsku. Nepojedeš do Rhylu.“

„Já bratra mám,“ odsekla zostra.

„Ne, nemáš. Prosím. Už jsme o tom mluvily. Mnohokrát. Pamatuješ na náš plán pokroku? Co v něm stojí o vymýšlení?“ zeptala se Meleri.

„Mám bratra. Jenom o něm nevíte. Zabili ho. Když jsem byla malinká.“

„Jessie,“ řekla Meleri varovně.

„Byl v nočním klubu a šel si ven zakouřit a přišli zlí chlapi. Střelili ho do hlavy a jeho mrtvolu strčili do kontejneru.“

„Jessie, prosím,“ varovala ji Meleri. „Znáš pravidla. Jinak se budeš muset jít zklidnit.“

Jessie s úsměškem na rtech pohlédla po straně na mě a dobromyslně škubla rameny, jako by to všechno byla jen hra.

Jelikož jsem nevěděla, jak pokračovat v rozhovoru, podala jsem jí fixky.

Jessie se rozzářila. Trhnutím balíček otevřela a hlasitě počítala, aby se ujistila, že je jich dvacet. Vytáhla tmavě zelenou fixku a položila kresbu se skřivanem před sebe. Obrátila ji rubovou, prázdnou stranou navrch a vyzkoušela fixku několika drobnými čarami. Pak vytahovala jednu po druhé ostatní barvy a zkoušela je stejným způsobem.

„Chci to udělat pořádně,“ vysvětlila, „aby na mě byl Idris pyšný.“ Zdvihla papír a bedlivě hodnotila barevné stopy, nakláněla papír v sinalém světle zářivek na jednu stranu a pak na druhou, jako by byly velice důležité. Potom papír položila, obrátila ho stranou se skřivanem opět nahoru a pozvedla sadu fixek. Dlouze, upřeně se na ně dívala. Poznala jsem, že se rozhoduje, co udělá. Skoro jsem cítila, jak přemýšlí, ale vůbec jsem netušila, co přijde. Její jednání mi připadlo podivně nesouvislé, jako by se všechno odehrávalo v nějakém kontextu, který neznám. Obvyklé kroky, které obnáší psaní nebo kreslení na papír, tu prostě chyběly.

Znovu vybrala tmavě zelenou fixku, tu, kterou si vytáhla už na začátku, znovu se nad ní zamyslela a pak najednou začala po papíru prudce, tvrdě čmárat.

Instinktivně jsem ji chtěla zadržet, protože tu krásnou kresbu se skřivanem ničila, ale ovládla jsem se a nechala ji. Sem a tam, sem a tam pokračovala rozmáchlými zlostnými tahy. Za chvilku se zadýchala, jako by to bylo těžké tělesné cvičení.

Pohlédla jsem přes hlavu Jessie na Meleri. Vykulila oči, aby naznačila, že Jessie se chová bizarně, ale z jejího výrazu jsem poznala, že tohle nevidí poprvé.

Jessie čmárala tři nebo čtyři minuty, dokud nepokryla celou stránku. Skřivan, tráva, ve které stál, písničkové noty po straně, to všechno zmizelo pod tmavě zeleným inkoustem. Nakonec se Jessie narovnala a zadýchaně spustila ruce k bokům. „Doufám, že máš další papír,“ řekla mi.

Nejistě jsem přikývla.

„Tenhle jsem musela přeškrtat.“

„Napadlo mě, jestli tě rozzlobilo, když jsme ti pověděly, že ten příběh o Idrisovi není pravda, takže jsi nám chtěla ten obrázek vzít?“ zeptala jsem se.

„Né,“ odpověděla ledabyle. „Jenom jsem chtěla ze sebe dostat toho ďábla.“

„Co tím myslíš?“ zeptala jsem se.

„Copak ti to paní Thomasová neřekla?“ kývla Jessie přes rameno na Meleri.

„Co mi měla říct?“

„Že jsem posedlá. Čekám na vymítače.“

„Ne, tohle mi neřekla. Protože jsem si docela jistá, že paní Thomasová tomu nevěří. A já taky ne.“

„To je v pohodě,“ odpověděla Jessie vesele. „Nemusíš něčemu věřit, aby to byla pravda.“

„Takové věci nejsou pravda, to prostě neberu,“ odpověděla jsem. „Spoustu let jsem pracovala s mnoha dětmi a ani jedno nebylo posedlé. Ne doopravdy. Někdy něco provedly. Někdy provedly něco opravdu špatného. Ale to bylo tím, že byly vystrašené. Nebo popletené. Nebo opravdu, opravdu potřebovaly, aby jim někdo pomohl.“

„To byly tamty děcka, ne já. Protože já mám v sobě opravdu ďábla,“ odpověděla Jessie, „a ten je skutečný.“

„Tomu nevěřím.“

Mile se usmála. „Však uvěříš.“

KAPITOLA DRUHÁ

Když jsem začátkem sedmdesátých let minulého století začínala v USA učit, stále jsme hledali způsoby, jak dosáhnout pokroku v případě dětských duševních nemocí. Socializace autistických dětí za pomoci bodců na pohánění dobytka se považovala za extrémní, ale stále přijatelnou. Na domácí násilí a fyzické týrání dětí se teprve začínalo pohlížet jako na nevhodné. Lidé se stále shodovali na tom, že rozhodně není dobré ukáznit dítě způsobem, kterým mu způsobíte zranění, ale poslušnost byla vysoce ceněna a metody, jimiž byly děti vedeny ke slušnému chování, se považovaly za rodinnou záležitost, se kterou se k soudu nechodí. Většina lidí nevěřila, že dochází k pohlavnímu zneužívání dětí, leda v nejzvrhlejším prostředí.

Dnes si těžko umíme představit, jaké to byly časy, jak si odborníci mohli myslet to, co si mysleli, jak jsme vinili rodiče z tolika problémů, o nichž dnes víme, že jsou přítomné už od narození, a ještě hůř, že jsme neviděli ani neslyšeli tolik věcí, které nám děti říkaly. Je mi smutno při pomyšlení, jaké utrpení jsme my odborníci museli svou nevědomostí rodinám způsobit.

Přesto byla tehdejší neznalost i pramenem zázraků. Medikace byla celkem neznámá. Pojišťovny se málokdy zapojily. Problémy se málokdy redukovaly na chemickou nerovnováhu nebo genové předurčení. Místo toho jsme trávili s dítětem spoustu času v naději, že mu porozumíme, a protože jsme tehdy ještě neměli odpovědi na většinu problémů, jimž jsme čelili, vždy jsme počítali s tím, že změna je možná.

Kapitalismus jsme však měli v patách při každém kroku vpřed. Pokud něco vypadalo, že by to mohlo fungovat, zanedlouho o tom někdo napsal knihu, někdo z toho udělal program, někdo si začal účtovat peníze. Léčiva začala být stále větším článkem tohoto řetězce. Jako první se v osmdesátých letech minulého století objevil na scéně ritalin. Od té chvíle vypadala ta hra jinak.

Vztah mezi psychiatrií a farmaceutickými společnostmi rychle přerostl v incest. S vývojem nových léků nabývala na objemu i naše diagnostická bible, Diagnostický a statistický manuál duševních poruch. Nebylo to tím, že došlo k objevu nových duševních nemocí, ale tím, že odlišnosti v lidském chování byly překvalifikovány na duševní nemoci, aby pojišťovny mohly proplácet léky na předpis, jejichž cena prudce stoupala.

Když jsem přijela do Spojeného království, překvapil mě zdejší úplně jiný přístup. Vlastně nejen jiný přístup, ale úplně jiné myšlení. Nebyly tu žádné smlouvy, žádné individuální vzdělávací plány, žádné léky, žádné pojišťovny. Chyběla tu velká část struktury, na kterou jsem byla zvyklá v amerických školách a v terapeutickém nastavení, včetně jasně vytyčených hranic mezi školstvím, lékařskou komunitou a sociálními službami.

Zpočátku mi britský systém zacházení s dětmi se zvláštními potřebami připadal mizerný. Budovy byly často staré, až zchátralé a na spadnutí. Doslova. Učebních pomůcek byl často nedostatek, což znamenalo, že děti měly učebnice a další nezbytnosti společné. Odborníci, jako školní psychologové, byli daleko a bylo jich pomálu. Nejpodivnější mi však připadala zdejší charita. Místo aby se služby lidem účtovaly, jak jsem byla zvyklá v USA, nastupovala dobročinnost, velká i drobná, která zaskočila tam, kde si vláda nemohla dovolit poskytnout služby sama. Objevila jsem charitativní organizace, které zajišťovaly předškolní programy v chudých čtvrtích města, snídaňové programy, doučování, místnosti pro poradenství a financování spousty konkrétních zvláštních potřeb. Některé charity byly dokonce tak dobře propojené se státními službami, že jsem ne vždy poznala, kdo kterou službu poskytuje.

My jsme v USA také měli charity, jenže ty bývaly spojené s náboženskými uskupeními nebo velkými korporátními společnostmi, které se zabývaly hlavně výzkumem. Nebyly v těsném osobním kontaktu, neposkytovaly každodenní služby běžným místním programům. Nikdy předtím jsem neviděla, aby vládní a nevládní organizace pracovaly tak soudržně. Netrvalo dlouho a já si uvědomila, že i když to tu dělají jinak než my s USA, zdejší systém funguje. Víc než to, byl často záchranným lanem pro chudé komunity a velmi odlehlé venkovské oblasti, kde nebylo dost obyvatel nebo místních příjmů na financování speciálních programů.

Jakmile jsem si na tento odlišný přístup zvykla, začal se mi líbit. Byl volnější a pružnější než ten, který jsem zanechala v Americe, a ukázalo se, že je ideálním polem působnosti pro moje dovednosti, momentálně omezené mateřstvím a vízovými předpisy, které mi neumožňovaly vzít jiné zaměstnání než spisovatelské. Mohla jsem však své služby poskytovat jako dobrovolník, takže jsem se brzy zapojila právě do toho systému, který mě po příjezdu tolik překvapil, a získala místo v místních službách péče o děti zajišťovaných jednou velkou dobročinnou organizací.

Po návštěvě u Jessie jsme se s Meleri vrátily do sborovny. Zatímco nám oběma připravovala šálek čaje, já se posadila ke stolu, přitáhla si k sobě tlustý fascikl a otevřela ho.

Prostředí, z něhož chlapci a dívky v sociální péči pocházejí, bývá až příliš často přehlídkou dysfunkcí: rozvrácené rodiny, násilí, drogy a zneužívání alkoholu. Záznamy o Jessiině rodině však takový obrázek nevykreslovaly. Její otec Gwyl byl malíř a matka Diane pracovala v místním supermarketu. Využili práva na odkup podle plánu Margaret Thachterové a koupili si v osmdesátých letech od obce domek, takže byli jeho hrdými majiteli. Gwyl byl nadšený zahradník a jeho barevné závěsné květináče získaly spoustu místních cen. V rodině byly kromě Jessie tři starší dcery plus jack russell teriér.

Jessie byla neplánované dítě. Jejím rodičům bylo čtyřicet šest a padesát, když byla počata, takže si její matka zpočátku myslela, že prochází menopauzou, když jí ustala perioda. Po několika měsících „vytrvalého nadýmání“ zašla Diane na gynekologii. Naplánovali hysterektomii, ale kontrolní ultrazvuk odhalil jiné vysvětlení jejích potíží. Diane byla pět měsíců těhotná.

Tohle nebyla vítaná zpráva. Dvěma nejstarším dcerám, Nestě a Kate, bylo osmnáct a dvacet let a už byly z domova. Jejich třetímu dítěti, Gemmě, bylo osm. Ta byla také „překvapivým dítětem“, protože přišla v době, kdy starší dcery už dospívaly. Rodiče přiznali, že byli zklamaní, když zjistili, že Diane je těhotná a čeká Gemmu. Užívali si svobody, kterou jim umožňovaly starší děti, a právě si koupili malý karavan a plánovali, že stráví léto cestováním po Irsku. To nebylo s novým dítětem možné. Karavan prodali a peníze putovaly na výdaje s výchovou třetího dítěte. Hlavně Diane zápasila s tím, jak se vyrovnat s novým uspořádáním rodiny. Trpěla poporodní depresí, která byla natolik vážná, že po narození Gemmy musela strávit tři týdny v nemocnici.

Pak přišla Jessie. Diane údajně prohlásila, že kdyby to byla věděla včas, šla by na potrat, a i tak pátrala po možnostech potratu ve vyšším stadiu těhotenství. Gwyl řekl sociální pracovnici, že by všechno bylo možná lehčí, kdyby byla Jessie chlapec, že pak by si snad zvykli na představu, že budou mít další dítě. To, že Jessie byla čtvrtou dívkou, že po Gemmě měli zase další „nehodu“, jim přišlo jako nezasloužená nespravedlnost. Peníze, které Gwyl vydělával svými obrazy, pořádně nestačily ani pro tři děti, natož čtyři. Rodina se v době Jessiina narození topila v dluzích, což Gwyla donutilo, aby se vzdal své tvůrčí kariéry a vzal práci v místní automobilce.

Aby komplikací nebylo málo, Jessie se narodila předčasně. První tři týdny života strávila na novorozenecké jednotce intenzivní péče a propuštění domů snášela špatně. Jessie neustále plakala a odmítala jíst, dokonce vyzvracela to, co přece jen snědla. Diane se to snažila zvládnout. Z obav, že Jessie nedostává dost mléka z prsou, přešla na umělou výživu. Tím to jen zhoršila. U Jessie diagnostikovali alergii na kravské mléko a krátce nato alergii na sóju, takže skončila na speciální kojenecké výživě. Po třech měsících vážila jen 3,6 kg, takže ji hospitalizovali jako „neprospívající“. Znovu ji přijali do nemocnice o čtyři měsíce později, opět kvůli neprospívání, stále se značnou podváhou, stále rozmrzelou a neklidnou. V té době byla Jessie označena za „rizikové“ dítě a zanesena do registru sociální péče, která ji měla sledovat.

Tohle mě zajímalo, protože mi to napovědělo, že něco někomu dělalo starosti, něco rozsvítilo dostatek červených světýlek, aby někdo kontaktoval sociální péči. K zápisu do rizikového registru dochází obvykle jen v případech, kdy je podezření na týrání nebo zanedbávání, nebo pokud rodiče vykazují vážné nedostatky ve schopnosti pečovat o dítě, a podle toho, co jsem četla, měla Jessie pouze zdravotní problémy. Proč tedy ten posun?

U Diane se opět rozvinula poporodní deprese. Ve spise nebyly žádné poznámky o tom, jak se projevovala, ale ze záznamu vyplývalo, že Diane byla během prvního Jessiina roku také dvakrát hospitalizována. Spis už neříkal, kdo se v té době o Jessie staral, ale předpokládala jsem, že její otec nebo starší sestry.

Stejně jako u Gemmy to vypadalo, že po prvním roce se všechno v rodině usadilo. Bez ohledu na obtížné začátky dosáhla Jessie všech očekávaných milníků při lékařské prohlídce v osmnácti měsících a vypadala zdravá, i když na svůj věk drobná. Diane se během kontroly chovala údajně příjemně a spolupracovala, budila dojem, že svoje problémy s duševním zdravím překonala. Zpráva Jessii popisovala jako bystrou a okouzlující.

Pak v záznamech chybělo několik let. Sice jsem nenašla žádnou oficiální zmínku, ale Jessii zřejmě vyřadili z rizikového registru, protože ve složce nebyly žádné zprávy ze sociální péče. V Jessiině složce byla vlastně jen jediná písemná zpráva z období mezi osmnácti měsíci a sedmi lety, a ta se týkala nikoli Jessie, ale její starší sestry Gemmy. Zpráva byla od Gemminy bývalé učitelky, která popsala Gemmu jako intelektuálně velmi schopnou žákyni, ale neukázněnou a vyrůstající „jako dříví v lese“. Učitelka to přičítala laxnímu přístupu rodičů k výchově dětí, citovala vyjádření jejich otce Gwyla, který věřil ve „volný chov“ – nechat děti vyrůstat pokud možno bez zásahu dospělých, podporovat je v tom, aby si určovaly vlastní tempo, aby si nacházely vlastní zábavu a samy řešily své problémy – protože otec byl přesvědčen, že tím zachová jejich originalitu a tím pádem z nich vyrostou svobodnější, kreativnější dospělí. Učitelka napsala, že v případě Gemmy to vedlo pouze k tomu, že je z ní hlučné nespoutané dítě, které autorita dospělých absolutně nezajímá a vyžívá se ve vyvolávání různých zmatků a řádění. K učitelčinu zoufalství její zpráva Gwyla potěšila, protože takové chování vnímal jako projev Gemmina svobodného ducha.

Jessie na sebe opět upoutala pozornost úřadů v roce, kdy jí bylo sedm, a tentokrát s pořádným bengálem. Doslova. Na prázdné parcele zapálila trávu a oheň se rychle rozšířil k nedaleké kůlně. Uvnitř explodovala plynová bomba a následoval dramatický, i když celkem nevelký požár se škodou za několik tisíc liber.

Vyšetřovatelé rychle zjistili, že za požár může Jessie. Dopídili se, že už dříve v sousedství založila několik malých požárů. Žhářství je u dívek neobvyklé a sedmiletá Jessie byla moc malá na to, aby ji z něčeho takového obžalovali, takže i když byl požár kůlny působivý, úřady to považovaly spíš za následek dětské zvědavosti než něčeho patologického.

Tento názor přehodnotili následující rok, kdy jí bylo osm. Po hádce s matkou odešla Jessie do kuchyně, zapnula plotýnku u sporáku a přetáhla přes ni záclonu z blízkého okna. Celá kuchyně vzplanula. Naštěstí všichni bezpečně vyvázli, ale dům byl vážně poškozený.

Tento incident znovu přitáhl rodinu do hledáčku sociální péče a vyšetřování brzy ukázalo, v jak ponurém chaosu rodina tone. Jessie byla mimořádně nezvladatelné dítě. Pokud nebylo po jejím, propadala výbušným záchvatům vzteku, kdy prokopávala do nábytku díry, házela na stěny rozbitné věci, trhala si šaty a snažila se mlátit, řezat, kousat a jinak ubližovat svým rodičům a sestrám. Když měla vztek, močila do postele rodičům nebo Gemmě, a oni měli takový strach, že zase něco zapálí, že Jessii doslova zamykali na noc v pokoji, aby se nedostala k sirkám nebo zapalovači, když rodina spí. Nejhůř se však chovala k rodinnému psovi, kterého nemilosrdně mučila, vrhala se na něj a křičela mu do obličeje, štípala ho a tloukla. Dvakrát ho vhodila do vany s horkou vodou a jednou se mu pokusila nožem uříznout ocas. Po tomto útoku našli tomu nebohému zvířeti jiný domov.

Sociální péče svoji dosavadní nečinnost hájila tím, že Jessiino chování mimo domov nijak neupozorňovalo na domácí situaci. Opravdu, ve škole patřila Jessie k nejlepším žákům ve třídě, vždy dokončila úkol včas, dobře reagovala na pochvalu a vždy se dychtivě učila něco nového. Její učitelka si byla vědoma, že Jessie má krátký doutnák a dokáže nepřiměřeně vybuchnout, a vyjádřila se, že v několika případech byla Jessie ohavně mstivá. Jenže Jessie většinou dobře reagovala na jasné hranice a tím pádem její chování ve třídě vždy považovali za celkem normální.

Podle názoru učitelky měla Jessie jediné vážné problémy v sociální oblasti. Nejhorší bylo lhaní. Jessie byla neúnosně soutěživá a tolik toužila být ve všem nejlepší, že často lhala, aby získala nějakou výhodu. A někdy lhala jen tak, aspoň pokud mohla učitelka soudit. Ostatní děti toho brzy měly po krk. Jessie velice stála o kamaráda, ale zřejmě nechápala, proč jsou ostatní děti naštvané nebo si připadají zrazené, když se stanou obětí jejích lží. Jessie, vystresovaná tím, že nemá žádné kamarády, se snažila koupit si přátelství ostatních dětí sladkostmi, a dokonce penězi, což, jak řekla učitelka, vedlo k několika smutným případům, kdy ji podnikavější děti využívaly.

Jessie byla ve škole sice poměrně úspěšná, ale výčet jejího domácího destruktivního chování byl děsivý a já užasla nad tím, že jí to tak dlouho procházelo bez povšimnutí. Ještě víc jsem však užasla nad reakcí jejích rodičů, jakmile k nim domácí požár znovu přitáhl pozornost sociální péče: kategoricky odmítli jakoukoli pomoc, kterou jim úřady nabízely, a místo toho žádali, aby dceru rovnou odebrali z jejich domova a už ji nevraceli. Tečka.

Jessii bylo osm. Okamžitě mi jí přišlo líto, když jsem to četla, protože musí být děsivé a matoucí, když vás vlastní rodiče tak otevřeně nechtějí. Zároveň mi však bylo líto i její rodiny. Dceřino chování připomínalo noční můru, mírně řečeno, a muselo být pro ně velmi obtížné dospět do bodu, kdy se chtějí vzdát vlastního dítěte. A oni se ho opravdu vzdali. Jessiini rodiče neoblomně trvali na tom, že dcera musí odejít.

Meleri doufala, že se dá situace napravit, že s vhodnou terapií pro Jessii a podporou pro rodiče se dcera bude moci nakonec vrátit, ale v tuto chvíli bylo jasné, že Jessie opravdu musela z rodiny pryč.

Následovalo velmi chaotické období. Jessie krátce po sobě vystřídala tři pěstounské domovy, protože v žádném nezvládali její chování. V té době Jessie získala diagnózu reaktivní poruchy příchylnosti. Je to duševní porucha, s níž je pro dítě obtížné vytvořit si pouto k jiným lidem, a obvykle je způsobena tím, že dítě nemělo v raném dětství soustavnou milující péči. Důvodem může být oddělení od primárního pečovatele kvůli úmrtí, nemoci nebo nepředvídaným okolnostem, nebo že dítě mělo v raném dětství příliš mnoho různých pečovatelů, než aby si na někoho utvořilo blízkou vazbu, jak se může stát v sirotčincích, anebo je to způsobeno týráním či zanedbáváním. Pro děti s touto poruchou je typické, že vhodné sociální vztahy navazuje jen obtížně, a často jsou nepřátelské, náročné a manipulativní, špatně ovládají své impulzy a mají další potíže, emoční nebo s chováním.

Děti, které mají reaktivní poruchu příchylnosti, se mohou zotavit, ale je to často dlouhá, pomalá cesta, a bohužel samotná láska nestačí. Takové děti vyžadují strukturu, jistotu a důslednost, často po hodně dlouhou dobu, aby jim to pomohlo opustit staré, nevhodné vzorce chování a naučit se nové, prospěšnější.

Bohužel jsou k tomuto problému náchylnější zejména děti v pěstounské péči, protože nestabilní život je spíše posiluje v přesvědčení, že vztahy nevydrží. Většina se jich ocitne v sociální péči kvůli raným zkušenostem s týráním a zanedbáváním a často už trpí jistým stupněm poruchy příchylnosti. Pak pokračují, stěhují se z jednoho domova do druhého, od pečovatele k pečovateli, a tolik potřebnou strukturu a důslednost prožívají jen málokdy.

Přesně tohle byl případ Jessie. Její první umístění skončilo pár hodin po příjezdu, když Jessie umačkala dva křečky, které měli v rodině jako miláčky. Její druhé umístění trvalo osmnáct dní a skončilo po katastrofální návštěvě kostela, kde se Jessie vymočila na čerstvě vysvěcenou vypolstrovanou lavici. Třetí umístění skončilo tím, že ji vrátili v jedenáct v noci, s osobními věcmi nacpanými do černého pytle na odpadky. Nouzově ji umístili do dětského domova Glan Morfa a tam zůstala.

Když Jessie přijela do Glan Morfy, převzala její případ Meleri, a ta z toho byla ustaraná a zároveň zoufalá. Glan Morfa bylo středně zabezpečené zařízení určené pro děti s vážnými problémy v chování. Personál měl odbornější výcvik a program se řídil více pravidly než ve většině dětských domovů. Tento domov byl však určený pro dospívající mládež, ne děti, a přestože tu žilo ještě jedno malé děvče, kterému bylo jedenáct, byla Jessie nejmladší. Meleri si pro ni velice přála umístění u pěstounů, řádný domov, kde by se Jessii dostávalo osobní pozornosti, po které prahla, jenže to by musel být terapeutický domov se zkušenými pěstouny, a takových bylo pomálu.

Když jsem složku zavřela, pohlédla jsem na Meleri. Držela svůj hrnek s čajem. V místnosti bylo chladno, takže hrnek svírala v obou dlaních, aby si je zahřála. Vzhlédla a setkala se s mým pohledem. „Tak co myslíš?“ zeptala se.

Přitáhla jsem svůj šálek čaje k sobě. Zpočátku byl moc horký, teď už byl vlažný. Sáhla jsem po lžičce a čaj zamíchala, než jsem hrnek zvedla.

Meleri si vyložila moje mlčení jako zděšení a řekla: „Tady je to o tolik jiné, než jak to máte v Americe, viď? Nejsi zvyklá na tyhle improvizace, kdy to flikujeme, jak se dá, a nikdy si nemůžeme dovolit všechnu potřebnou pomoc. Vy tam u vás máte tolik možností, viď? Psychology ve školách a všemožné terapeuty a spoustu speciálních programů…“

Pokrčila jsem rameny. „Nejsem si jistá, že toho máme zas tolik. Tady se z dětí stávají ztracené případy, protože stát si nemůže dovolit pomoc, kterou potřebují. Ve Státech jsou z dětí ztracené případy, protože si potřebnou pomoc zase nemůžou dovolit jejich rodiče. Nebo ji nechtějí platit pojišťovny. Výsledek je skoro stejný. Děti ztrácí každý systém sociální péče.“

„Jenže já to tak nechci,“ řekla. „Když se podívám na Jessii, napadne mě: Ty bys měla myslet jenom na jednorožce a chlapecké kapely. Tenhle život si nezasloužíš.“

Usmála jsem se a odmlčela se, abych si znovu zamíchala čaj. „No, podíváme se, co s tím půjde udělat.“

KAPITOLA TŘETÍ

Když do té malé místnosti vešla Jessie při mé další návštěvě, měla na sobě žluté kalhoty a růžové tričko se třpytivým vzorem vpředu.

„Líbí se ti, co mám na sobě?“ zeptala se mě a zastavila se před stolem.

Bylo to docela běžné oblečení a nepřipadalo mi nové, takže za normálních okolností by mě nenapadlo ho komentovat. Ale když se mě zeptala, odpověděla jsem: „Ano, líbí. Má pěkné jarní barvy a sluší ti.“

„Tohle oblečení mi koupila máma. Je moje oblíbené. Vzala jsem si ho schválně, protože jsem si myslela, že bys ho ráda viděla.“

„To je od tebe hezké, že na mě myslíš,“ prohodila jsem a otevřela svoji brašnu. Jessie obešla stůl a posadila se na židli vedle mě.

„Líbíš se mi,“ řekla.

„Ano, ty se mi taky líbíš,“ odpověděla jsem. „Jsem ráda, že budeme chvíli spolu.“

„Fakt se mi líbí tvoje vlasy.“ Natáhla ruku a přejela mi s ní kolem ucha.

Ten dotek byl důvěrnější, než jsem čekala. Bylo to spíš pohlazení než zvědavé sáhnutí, a výsledkem bylo, že jsem trochu ztuhla. Jessie se na mě spiklenecky, skoro vědoucně usmála, jako by si uvědomovala, že mě rozrušila.

„Chceš, abych ti dnes kreslila obrázky?“ zeptala se a pak mi znovu sáhla na vlasy, zlehka je odhrnula. Spustila ruku níž, načež ji nechala položenou na mém rameni. To gesto bylo vlídné, skoro chápavé, jako by mě chtěla jemně uklidnit. Chtěla jsem jí říct, aby tu ruku dala pryč, ale neudělala jsem to, protože bych si připadala neurvale. Nedělala nic špatného, jen překračovala moje osobní hranice.

„Tady v té brašně mám spoustu různých věcí, kterými se můžeme bavit,“ odpověděla jsem v naději, že upoutám její pozornost. „Chtěla by ses podívat?“ Otevřela jsem brašnu dokořán.

„Budeš za mnou pořád chodit na návštěvu?“ Znovu mě pohladila a pak mě vzala kolem ramen.

„Budu chodit jednou týdně. V úterý, jako dnes.“

„Chci si ti sednout na klín,“ a než jsem stačila odpovědět, udělala to a vpasovala se mezi stůl a mě. Objala mě oběma pažemi a položila si hlavu na mé rameno.

„Přišla jsi jenom kvůli mně?“ zeptala se kouzelně.

„Sedělo by se ti asi pohodlněji tady na židli,“ odpověděla jsem a vytáhla oranžovou plastovou židličku hned vedle sebe.

Jessie mě poplácala po obličeji a otočila ho tak, abych se na ni podívala. „Chodíš sem jenom kvůli mně?“

„Ano, jen kvůli tobě. Budeme hrát nějaké hry a kreslit a někdy si povídat. Někdy možná půjdeme ven. Líbilo by se ti to?“

„Jenom já? Žádné další děti?“ zeptala se Jessie. „Jenom já?“

„Ano, jenom ty.“

„Nebudeš sem pouštět žádné psy, že ne?“ zeptala se Jessie.

Tento náhlý obrat v konverzaci mě zaskočil, ale pustila jsem se po něm.

„Ne. Žádné psy,“ řekla jsem. „Proč? Bojíš se psů?“

„Ne. Já se nebojím ničeho.“

„Aha.“

„Jenom jsem se ptala. Nebudeš sem pouštět žádné kočky, že ne?“

Její otázky mi zněly potutelně, takže jsem odpověděla: „Ne. Žádné kočky. Žádné psy. Žádné další děti. Žádné krávy. Žádné koně.“ Odmlčela jsem se a pak škádlivě dodala: „Ale co kozy? Máme sem pustit kozy?“

Jessie se na mě podívala, jako bych přišla o rozum.

Zasmála jsem se. „Jsem hloupá, viď?“

Zúžila oči. Sklouzla mi z klína a vstala. „Proč jsi to řekla? To s těmi kozami?“

„Jenom jsem vtipkovala.“

„To nedělej. Jasné? Nemám ráda vtipy. Myslím, že tu není nic k smíchu.“

„Dobře.“

„Lituješ toho?“

„Je mi líto, že jsem tě rozčilila.“

„No, to by teda mělo,“ odpověděla věcně a posadila se.

Za chvíli Jessie natáhla ruku, vytáhla z mé tašky balíček barevných fixek a otevřela ho. Byla jsem zvědavá, jestli se bude opakovat epizoda s čmáráním, ale tentokrát k ní nedošlo. Místo toho si vytáhla prázdný list papíru, uhladila ho, vybrala si růžovou fixku a začala kreslit.

Také jsem si vzala papír.

„Co děláš?“ zeptala se.

„Myslela jsem, že taky budu kreslit. Ty nakreslíš svůj obrázek a já zase svůj. Pak si je můžeme ukázat.“

„Ne. Nechci, abys kreslila.“ Jessie odsunula balíček fixek z mého dosahu. „Ne, počkej. Rozmyslela jsem se. Můžeš kreslit, ale já ti vyberu, kterou barvou.“ Vytáhla hnědou fixku a podala mi ji. „Teď nakreslíš to, co ti řeknu. Nakresli kozu.“

„Kozu?“

„Ano. Sem.“ Poklepala doprostřed papíru.

Moje nakreslená koza nesplnila Jessiiny vysoké nároky. „No to je špatný obrázek!“ vykřikla. Natáhla se ke mně a přečmárala kresbu růžovou fixkou. „Nakresli lepší. Nakresli větší. Přesně sem.“ Ukázala do pravého rohu papíru.

Provedla jsem další pokus, tentokrát jsem začala čelem kozy a tahem dolů nakreslila čumák.

„Ne! Ne, ne, ne!“ řekla. Znovu se natáhla a kresbu přeškrtala. „Musíš to udělat líp. Nakresli správnou kozu.“

„Třeba bys ji měla nakreslit ty?“ navrhla jsem.

„Ne, ty ji nakreslíš.“

„Jak bych ji podle tebe mohla vylepšit?“

„Přidej jí rohy. Takhle.“ Nakreslila na papír kudrlinku.

Nakreslila jsem třetí kozu, ale místo abych ji kreslila z boku jako ty dvě předchozí, tuto jsem nakreslila zepředu, takže na nás z papíru civěla. Přidala jsem jí veliké, zatočené rohy, které by patřily spíš k beranovi.

„Ano!“ pochválila mě Jessie. Chňapla po papíru a zvedla ho, aby si ho prostudovala pozorněji.

„Máš ráda velké rohy,“ poznamenala jsem.

„Ano. Abych tě mohla trkat.“ Přistrčila papír proti mně.

„Máš chuť mě těmi rohy trknout.“

Jessie mě tím papírem dvakrát nebo třikrát udeřila do paže. Potom přestala a znovu se na něj podívala. „Nakreslila jsi ďábla,“ řekla. „Přinutila jsem tě nakreslit ďábla. Ha, ha, ha!“ Položila papír na stůl a přejížděla prstem kolem hlavy a rohů kozy.

Najednou papír znovu popadla a přirazila mi ho k obličeji. „Ďábel tě dostane.“ Vesele se zasmála.

Odtlačila jsem ten papír. „Tohle je moc hrubá hra. Nelíbí se mi, když dostávám rány.“

„Ďáblovi je to jedno. A ty nemůžeš ďábla zastavit.“

„Ďábel tu nemá žádnou moc. Tady jsme v bezpečí. Se mnou jsi v bezpečí. Jsem silnější než ten ďábel. Takže když řeknu, že je čas přestat, je čas přestat. Podej mi ten papír, prosím.“

„Nééé. Ještě na mě nepřišla řada. Chci vyzkoušet ty fixky.“

„Jessie, podej mi ten papír, prosím.“

„To není spravedlivé. Tys mohla kreslit, ale já ne.“

„Můžeš kreslit na druhý papír. Tenhle mi podej, prosím.

„Jsi nespravedlivá. Říkala jsi, že můžu kreslit, ale teď říkáš, že nemůžu. To je nedůsledné.“

„Nechci dostávat rány papírem. Podej mi ho, prosím.“

Jessie jím praštila o stůl.

Vzala jsem papír a položila ho z druhé strany vedle sebe. „Co se stalo, že jsem musela říct, že si hrajeme moc hrubě?“ zeptala jsem se.

„Je nespravedlivé, že si nemůžu kreslit.“

„Ano, já to slyšela. A můžeš kreslit za chviličku. Ale nejdřív mi pověz, proč jsem řekla, že je ta hra moc hrubá? Co se stalo, co bylo moc hrubé?“

„Nevím. Prostě ses rozzlobila, nic víc.“

„Bouchala jsi mě tím papírem do obličeje. To bylo moc hrubé. Takže jsem tě požádala, abys přestala. Nezlobím se, ale nemám ráda, když dostávám rány do obličeje.“

Jessie mě pozorovala. Opravdu, po celou tu dobu, co jsem mluvila, udržovala oční kontakt a nijak nenaznačovala, že se cítí kvůli svému chování zahanbená nebo provinilá. A teď, místo aby zareagovala na moje slova, natáhla ruku a znovu mě pohladila ze strany po hlavě.

„Strašně se mi líbí tvoje vlasy,“ řekla.

To odpoledne měli v dětském domově službu tři lidé – Joseph, Enir a Helen. Enir byla venku, vezla dvě děti k zubaři, a Helen byla ve společenské místnosti s ostatními dětmi, kde se dívali na televizi. Když jsem po návštěvě u Jessie vešla do sborovny, byl tam jen Joseph. Seděl u stolku, psal na notebooku, a když jsem otevřela dveře, zvedl hlavu. „Paned?“ zeptal se a vstal. Byla to velšská těsnopisná zkratka pro to, čemu Britové jinde říkají „šálek“ – míněno čaje –, a mé americké duši dost dlouho trvalo, než si zvykla na rituál, že ať přijdu kamkoli, a to doslova, okamžitě mi nabídnou čaj. Když jsem se do Spojeného království stěhovala, žádný velký milovník čaje jsem nebyla. Na venkově v Montaně, kde jsem vyrůstala, jsme takový druh čaje neměli. Ale osvojila jsem si ten zvyk rychle, když jsem si uvědomila, že ten, kdo čaj nepije, je na nejlepší cestě stát se „společenským vyvrhelem“.

Posadila jsem se ke stolku a dívala se, jak Joseph šikovně připravuje náš nápoj. Přátelsky při tom klábosil, vyprávěl mi, že má raději sypaný čaj než sáčkový a že jeho manželka kupuje čaj ve speciálním obchodě v Chesteru, kdykoli má příležitost. Pozorně jsem si ho prohlížela, zatímco pracoval. Vyzařovala z něj okouzlující radost ze života, díky níž jste měli pocit, že Joseph je tu s vámi rád a nikde jinde na celém světě by nebyl radši. S ním jsem si připadala výjimečná jen díky tomu, že si se mnou dal šálek obyčejného kancelářského čaje. Fascinovalo mě to. Sotva jsem Josepha znala, a přesto se mi okamžitě zalíbil a cítila jsem se s ním příjemně. Zatímco jsem ho pozorovala, jak připravuje čaj, uvažovala jsem nad tím, jaké podprahové signály vnímám, že reaguji právě takto.

Když jsme se u čaje usadili, jen tak jsme si povídali. Joseph byl zvědavý, jak jsem se ocitla v téhle zapadlé části Walesu, a chtěl, abych mu vyprávěla o Americe a proč jsem z ní odjela. To nás dostalo k politice a od ní už byl jen krůček k diskusi o tom, jak je těžké poskytovat nezbytné služby dětem v sociální péči, když je na to tak málo peněz. Joseph vyjádřil vděčnost různým dobročinným organizacím za to, že dětem financují všechno od brýlí až po výlety, a odborníkům jako já, kteří jim věnují čas. Nakonec se rozhovor vrátil k Jessii. Zajímalo mě, jak ji Joseph vidí v běžném životě tohoto dětského domova.

„Po pravdě?“ zeptal se. „Je to devítiletá manipulátorka, co umí každého dostat.“ Mluvil láskyplně, ale slyšela jsem i zlost.

„Jak to myslíte?“

„Jessie se vyžívá ve lhaní, jak jsem ještě u nikoho neviděl. Nedělám si legraci. Starší děti na ni nemají. Když někdo lže, aby se dostal z potíží nebo se vyhnul něčemu, do čeho se mu nechce, tomu rozumím. Nebo když lže proto, aby se udělal lepší. Kvůli takovým věcem zalže každý. Ale Jessie lže kdykoli a kvůli čemukoli, kde by to člověk nečekal. Například jsem se jí onehdy zeptal, jestli si dala k obědu kousek jablečného drobenkového koláče. Několik dětí mi říkalo, že byl moc dobrý, tak jsem se jí zeptal, jen aby řeč nestála. Jessie řekla, že ne. Tak jsem se zeptal proč. Zeptal jsem se jí, jestli nemá jablečnou drobenku ráda. Ona na to, že ne, že ji nemůže jíst, protože je alergická na jablka. Bylo mi hned jasné, že lže, protože o přestávkách běžně pije jablečný džus, ale pak se ozval Damien: ‚Jessie měla k obědu dva kousky.‘ Takže ten jablečný drobenkový koláč opravdu jedla.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holka, kterou nechtěli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.