MICHAL

SÝKORA

NEJHORŠÍ

OBAVY

BRNO 2020

© Michal Sýkora, 2020

Cover photo by Pettys / Depositphotos.com

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0415-2 (PDF)

ISBN 978-80-275-0416-9 (ePub)

ISBN 978-80-275-0417-6 (MobiPocket)

Markétě a Tomíkovi…

PŘED POTOPOU

DUBEN 1997

Partička squashe byla přesně to, co Marek Černý potřeboval. Po fyzickém a psychickém vypětí posledních několika dnů ho osvěžila a napumpovala energií, takže ve sprše začal přemýšlet, co s načatým večerem. Bylo devět hodin, do rána ještě daleko a on měl chuť vyrazit si a uvolnit se jinak než jen sportem. Dcera byla u prarodičů, žena u kamarádky a vzhledem ke svému stavu tou dobou už nejspíš spala, takže ho nic nenutilo vracet se domů. Jeho spoluhráč se sprchoval ve vedlejší kóji a Černý se rozhodl navrhnout mu společnou návštěvu nočního klubu. V realizaci záměru mu zabránilo pronikavé zvonění telefonu. V tu dobu to mohl být jen jediný člověk a Černý byl přes všechny své nekalé úmysly natolik zodpovědný manžel a otec, že ho to okamžitě zneklidnilo. Zastavil sprchu, přehodil si ručník přes ramena a tak, jak byl, spěchal šatnou k velké sportovní tašce, do níž si odložil nejnovější výkřik techniky, mobilní telefon velký jako cihla. Nahý se posadil na lavičku u své skříňky a přijal hovor.

O deset minut později už nasedal do svého vozu, z vlasů mu na krk stékaly kapky vody a za levým uchem osychala pěna nespláchnutého šamponu. Bez ohledu na předpisy vyrazil dubnovým večerem za svou těhotnou manželkou, kterou nečekané stahy přiměly raději zrušit plánované přespání u letité kamarádky.

Když Andrea Černá oknem viděla, jak Marek s efektním zasvištěním pneumatik zabrzdil před kamarádčiným domem, veškeré potíže přešly a ona se uklidnila. Manželova starost a rychlost, s jakou zareagoval na zavolání, ji naplnily pocitem bezpečí. Ale věci na přespání už měla sbalené, a tak by jí připadalo hloupé poslat muže zase domů a tašku znovu vybalovat. Kabelu jí snesla dolů kamarádka, zatímco Andrea se o zábradlí na schodišti opírala víc, než skutečně potřebovala, a druhou rukou si přitom jistila olbřímí břicho. Dole se přivítala s mužem a rozloučila s kamarádkou, manžel hodil zavazadlo do kufru vozu, pomohl jí nastoupit, opatrně jí přes břicho natáhl bezpečnostní pás a vyrazil. Andrea se uvelebila na sklopeném sedadle, vzdychla a s co největší vděčností v hlase prohlásila, že se vlastně strašně těší domů. Jistota, klid a bezpečí — na konci osmého měsíce víc nepotřebovala. A vydatný spánek, ale s tím problémy nikdy neměla.

Marek Černý na předpisy nikdy moc nedbal a nějaká ta pokuta za rychlou jízdu ho nemohla rozhodit, ale když vezl rodinu, snažil se vždy chovat zodpovědně a obezřetně. Takhle pozdě večer už byly ulice města prázdné a provoz na výpadovce na Velkou Bystřici nezvykle řídký. Jel klidně, Andrea vedle něj si položila obě ruce na břicho a spokojeně se usmívala. U Makra sjeli ze čtyřproudovky na nadjezd, a ocitli se ve spící Velké Bystřici. Lampy zbytečně osvětlovaly prázdné ulice, řadové domky byly ztemnělé, jen za pár okny modře poblikávaly televizní obrazovky. Za čtvrt hodiny budou doma, Černý dokonce lehce přidal. Andrea začínala klimbat, dlaně stále sepjaté na břiše. Opustili Velkou Bystřici, prosmýkli se kolem pustého nákladového nádraží, u něhož čekaly na naložení pyramidy opracovaných kmenů, a po nadjezdu přejeli trať. Mariánské Údolí stejně jako předchozí vesnice poklidně spalo. Jen tovární komplex vpravo od silnice svítil a Černý zahlédl, jak si před jednou ze starých budov dopřává pár miniaturních postaviček na noční směně kuřáckou přestávku. Starý jehličnatý les po levé straně silnice oproti tomu nejevil žádné známky života.

Černý se těšil domů, silnice byla dobře osvětlená, tak znovu přidal. Do Hluboček zbývalo pět minut svěží jízdy, trasu by zvládl i poslepu. Minul několik zaparkovaných vozů, ale postavu ve stínu jednoho ze stromů přehlédl.

Ručička tachometru se lehce zachvěla a pohnula směrem k osmdesátce… V tu chvíli se čelní sklo rozprsklo a Markovi Černému prolétla ramenem ostrá pálivá bolest. V úleku a šoku trhl volantem, vůz přejel do protisměru a vyletěl ze silnice do příkopu ke stromům. Neměl čas jakkoli zareagovat. V příkopu se auto přetočilo na bok a zase vyletělo ven, Černý si ještě stačil všimnout neodvratně se blížícího kmene mohutného smrku a pak zaznamenal náraz, a další a další. Když vše utichlo, cítil bolest v levém oku. Byl to jen takový záchvěv myšlenky, ale ta bolest ho překvapila a on se — netuše, že z posledních sil — rozhlédl kolem, co se stalo. Všiml si volantu zaraženého pod žebry. Jinou bolest než tu v oku však už — anebo ještě — necítil. Zkusil se podívat na Andreu. Zahlédl ruce sepjaté na břiše, levačka se jí křečovitě třásla. Připadal si celý ztuhlý, ale s velikým úsilím se mu podařilo přece jen trochu pootočit hlavu a výhled se mu posunul. Andrea měla hlavu podivně zvrácenou, obličej zbrocený krví, tiše chrčela a od rtů jí stoupala krvavá bublina. Černý mrkl a poslední, co si stačil uvědomit, bylo překvapení ze skutečnosti, že když znovu otevřel oči — aspoň se domníval, že znovu otevřel oči —, už nic neviděl.

DUBEN 2016

Když přednáška skončila, studenti se začali apaticky zvedat ze židlí a tvářili se přitom, jako by uplynulých devadesát minut nestrávili u notebooků či pouhým ožužláváním konců propisek, nýbrž právě vyfárali z uranového dolu. Marie měla vypsané kurzy pro první, třetí a pátý ročník (který tak nazývala ryze mechanicky, neboť na fakultě nebyla tak dlouho, aby se zorientovala v laicky ne zcela pochopitelném rozdílu mezi magisterským a bakalářským studiem). Velmi záhy vypozorovala, že u vyšších ročníků neexistuje mezi nadšením a znalostmi přímá úměra: zatímco to první klesá, to druhé narůstá toliko selektivně.

Před lety řekla Marie Výrová svému kolegovi Pavlu Edelweissovi, že ať vyšetřujete cokoli, ve městě jako Olomouc stejně nakonec dřív nebo později narazíte na univerzitu nebo někoho, kdo na ní pracuje nebo studuje. To tvrzení vycházelo čistě ze statistické pravděpodobnosti. Každý akademický rok se počet obyvatel města zvýší o dvacet tisíc studentů a sama univerzita je největším zaměstnavatelem v regionu. Prostě se jí nedá vyhnout, ať už jde o pracovní záležitosti, nebo přátelské kontakty. Když Marie před třemi roky odešla z aktivní služby, právě přátelé z univerzity se zasadili o to, aby na prahu šedesátky nemusela být (poprvé v životě) ani na chvíli vedena jako nezaměstnaná. Dala si jen pár měsíců pauzy a pak nastoupila na příhodně — byť sama měla pocit, že ne zrovna přirozeně — uvolněné místo na katedře trestního práva právnické fakulty. Už dříve zde hostovala coby odbornice z praxe v předmětech věnovaných kriminalistice a praktické kriminologii a teď se stala tím, kdo dané disciplíny plně zajišťoval. Měla vážné podezření, že pro ni má vedoucí katedry slabost, zvlášť když jí na přímou otázku s úsměvem odpověděl, že ji nebere pro její publikační činnost, ale kvůli jejím praktickým zkušenostem. Později se Marie díky šuškandě dozvěděla, že její nový šéf upřímně nesnášel naštěstí již bývalého kvestora Jonáše, jemuž Velká Sova před pěti lety utnula kariérní sny o teplém ministerském místečku.

Okny dovnitř vnikalo osvěžující dubnové slunce. Studenti si zvolna posbírali notebooky, bloky, batohy a bundy a se sporadickým „na shledanou“ se courali z učebny. Marie si na stole třídila listy formátu A5 s poznámkami, které během výuky dokázala pokaždé nějakým způsobem převést v dokonalý chaos, protože si jednotlivé stránky zapomněla očíslovat. Na konci hodiny se pak vždy zaklínala, že to do příště musí udělat.

„Paní doktorko,“ uslyšela dívčí hlas. Zvedla hlavu a sundala si brýle na čtení. Plavé mikádo, usměvavý kulatý obličej, u jednoho z předních horních zubů už čtrnáct dní asi dvoumilimetrový uražený rožek. Marie si vybavila, jak asi před dvěma týdny právě tahle studentka, ozdobená náplastmi na bradě a nad levým obočím, hlásila spolužačkám, že se „vybulila na kole“ a málem si vyrazila zuby. Nyní měla přes jedno rameno přehozený batoh a k němu připnutou odřenou červenožlutou cyklistickou helmu. Pravačkou si k hrudi v žluté mikině tiskla zašedlou papírovou kancelářskou složku. Lucie Burianová. Marie se snažila pamatovat si jména studentů. Brala to jako znak profesionality i lidského přístupu.

„Mohla bych s vámi mluvit?“

Marie odložila třídění papírů. „Jistě.“

„Potřebovala bych se vás na něco zeptat…“ začala Lucie, „ehm… zeptat na jeden váš případ. Starší případ. Asi se týkal mého dědečka.“

„Tak to bude lepší jít ke mně do kanceláře…“ navrhla Marie.

Studentka nervózně přikývla a skousla si horní ret. Marie si posbírala papíry (poznámky si uspořádá později a nezapomene — rozhodně nezapomene! — očíslovat stránky) a vydala se ke dveřím. Lucie se složkou stále přitisknutou k hrudi popadla do levé ruky rezavou jarní manšestrovou bundu a následovala ji.

Lucii Burianovou si Marie Výrová zařadila jako snaživou a pilnou studentku, přiměřeně inteligentní, ale nikoli důvtipnou. Pracovitou a vždy včas a svědomitě plnící úkoly, ale bez té nezbytné dávky nápaditosti a energie, kterými se vyznačují skutečně talentovaní a bystří studenti. Mezi ostatními nevynikala ani v dobrém, ani ve špatném slova smyslu. Byla ten typ, který si studium (nejspíš nevědomky) usnadňuje tím, že bezbřeze důvěřuje svým vyučujícím — a při neformálních příležitostech má sklon zasvěcovat je do osobních informací. Podle Marie se ke studiu práv málokdo hodil méně než Lucka, a tudíž nepředpokládala, že by se tato dívka se svou důvěřivostí a bezelstností mohla jakkoli zapojit do tuzemského právního systému. Prorokovala jí budoucnost přepečlivé notářky, bezchybně fungujícího úřednického stroje.

V kanceláři se posadily ke konferenčnímu stolku a Marie Lucii vyzvala, ať jí poví, co potřebuje. Studentka vyňala ze složky zažloutlou novinovou stránku, úhledně přeloženou na poloviny, jejíž spodní třetinu, zřejmě vyhrazenou pro reklamu, někdo odtrhl — nikoli odstřihl, ale přeložil a odtrhl, jak si Marie hned všimla —, a rozložila ji před Velkou Sovu na stůl. Titulek „Smrt top manažera a jeho ženy stále obestírají nejasnosti“ přečetla bez problémů, na drobnější písmena si ale musela nasadit brýle. Pod titulek umístili v redakci dvě fotografie — portrét muže na levém snímku jí nic neříkal, druhá zachycovala policejní vyšetřování na místě činu: silnice zablokovaná služebním vozem, v pozadí shluk postav u kraje lesa, v popředí — ano — Viktor Vitouš v kožené bundě a podivném šedém klobouku, zpod něhož vykukoval tehdy ještě bohatý vlasový porost. Marie zalovila v paměti. Tohle byl Vitouš zhruba tak před čtvrt stoletím, na tu absurdní pokrývku hlavy si pamatovala. Její bývalý šéf vypadal, jako by s kýmsi debatoval. Toho druhého částečně zakrývalo služební auto, částečně též Vitoušova gestikulující levačka, ale Marie dobře poznala tříčtvrteční kabát s poněkud výstředním kostkovaným vzorem…

„Myslím, že na té fotce jste vy…“ nadhodila Lucie Burianová nejistě.

…ruce zabořené hluboko v kapsách a hlavu lehce skloněnou, jak poslouchala, co jí Vitouš o případu sděluje. Vítr jí rozfoukával vlasy. Vybavovalo se jí to. Chladné dubnové jitro, zdemolované auto, dva mrtví, jedním z nich byla žena v pokročilém stupni těhotenství. Dopravákům se nehoda zdála podezřelá, tak zavolali kriminálku. Marie Lucii potvrdila, že její identifikace je správná. Pak očima přelétla výstřižek, ale datum a zdroj na něm chyběly. Sama si vybavovala jen to, s čím její paměti pomohla fotografie.

„Z kterého je to roku?“

„Z devadesátého sedmého.“

Devatenáct let. Ano, osobní auto úplně rozšmelcované. Ale na víc si nevzpomínala…

„Víte, na tenhle článek narazila máma, když procházela věci po svém otci,“ vyrušila ji od lovení v paměti Lucie. „Děda před čtvrt rokem zemřel a máma našla celou složku právě o tomhle případu.“

„Jsou lidé, kteří sbírají články o různých zločinech,“ poznamenala Velká Sova.

„No… Jeho zajímalo jen tohle.“

K tomu Marie nedokázala nic dodat.

„A tady v tom článku píšou, že by do toho děda mohl být nějak zapletený.“

„Jak se jmenoval?“

„Miloš Prokop.“

Marie si díky fotce matně vybavovala ráno na místě činu, ale nedokázala k němu v paměti dohledat žádné pokračování v podobě vyšetřování ukončeného zadržením pachatele. I jméno Luciina dědy, pokud kdy v souvislosti s případem zaznělo, dávno propadlo sítem paměti.

„Musím se přiznat, že si na to nepamatuju.“

Lucie si zase skousla ret, tentokrát ten spodní. Marie měla pocit, že studentka sama vlastně neví, co po ní chce.

„Skutečně nemohu potvrdit, jestli jsme vašeho dědečka vyšetřovali. Ale pokud ano, takové věci v rodinné paměti zůstávají. Vaše maminka by si to jistě pamatovala. Nebo jiní příbuzní,“ dodala, když viděla skeptický výraz v Luciiných očích.

„Máma s dědou léta nemluvila,“ řekla studentka a vzdychla, aby vyjádřila vnitřní nesouhlas s takovým počínáním. „Babička je taky po smrti. Děda měl ještě bratra, ale s ním nejsme v kontaktu.“

Další kompletně rozklížená rodina… Marie nevěděla, co říct, tak to jen mlčky vzala na vědomí.

„No, před lety se děda zajímal o tohle vyšetřování. V novinových zprávách, co si schoval, padlo sem tam i jeho jméno. Ten, co umřel, to byl — jeho spolupracovník.“

Marie přikývla, nic jiného ani nemohla.

„Potřebovala bych vědět, jestli jste dědu vyšetřovali…“

„Já si to vážně nepamatuju,“ přiznala se Marie. „Ale když mi dáte trochu času, podívám se, co máte, a třeba mi to naskočí.“

Lucie přikývla.

Marie se chopila novinového výstřižku a důkladně si ho pročetla. Mrtvý byl zřejmě významnou místní figurou, protože novináři se o kauzu vydatně zajímali a po pár měsících vše zrekapitulovali, včetně závěru policejního vyšetřování, že šlo pouze o tragickou dopravní nehodu, při níž se neprokázalo cizí zavinění.

Marie se nad starým článkem na zažloutlém, lehce zatuchlém listu marně snažila upamatovat. Jenže její vzpomínky nenabízely nic, co by informace z výstřižku jakkoli rozšiřovalo.

Lucie na ni celou dobu dychtivě hleděla. Když viděla Mariiny rozpaky, rozhodla se to říct naplno: „My si s mámou myslíme, že… že to vypadá, jako by to děda udělal.“

Doma si Marie uvařila kávu, pustila Dylana (Oh, Mercy!) a přemýšlela o rozhovoru s Lucií Burianovou a o tom, co vyčetla z výstřižků. Dopravní nehoda manželů Černých. Oba mrtví, zůstala po nich osmiletá dcera. To bylo jasné. Ale pokud šlo o dopravní nehodu, co na místě činu pohledávala ona s Viktorem Vitoušem? Nepamatovala se. Za uplynulá léta vyšetřovala tolik případů a přichomýtla se k tolika úmrtím, že ji vlastně ani neudivovalo, že si konkrétně tohle nevybavuje. Její přítomnost na místě činu, respektive dopravní nehody, rozhodně nevyústila v efektní zatýkání pachatele, to by si pamatovala. Ostatně se to ani nestalo, jak se dočetla. Ale proč tedy povolali kriminálku?

Byla tam s Vitoušem. Tak se chopila mobilu a svému bývalému šéfovi zatelefonovala. Nepamatoval se stejně jako ona. Marie ovšem věděla, že si Vitouš o případech vždy vedl pečlivé poznámky, a tak ho požádala, aby si prošel zápisky z dubna roku 1997 a pak jí zavolal. Sotva by se mohla setkat s vlažnějším nadšením, přesto Vitouš nakonec souhlasil. Marie se natáhla na posteli a za poslechu Dylana se pustila do aktuálního čísla Respektu. Vitouš nezahálel, a sotva Marie dočetla týdenní komentář, volal jí zpátky. Dálkovým ovladačem ztlumila Boba a přijala hovor. Slyšela šustění papíru, jak bývalý šéf listoval zápisníkem. Dopravní nehoda. Čtrnáctého dubna. Povolali je, protože nějaký pečlivý policajt našel ve stromě jen pár metrů od místa nehody projektil. Čerstvý. Existovalo podezření, že na havarovaný vůz někdo střílel. Technici prohledali místo nehody, ale žádné další stopy po střelbě nenašli. Havarovaný vůz byl vzhledem k okolnostem v dost tristním stavu, čelní sklo a celou přední polovinu auta zcela zničil náraz, ale nenašlo se nic, co by potvrzovalo, že se vozidlo stalo cílem střelce. Doktor Anděl si vzal obě mrtvá těla do parády, ale ani zde nic nenasvědčovalo tomu, že by příčinou smrti mohlo být něco jiného než mnohočetná masivní poranění způsobená nárazem do stromu. Na druhou stranu, tak si to Vitouš zapsal, však Anděl střelné poranění rozhodně nemohl vyloučit, protože těžká nehoda se na obou tělech podepsala velmi výrazně. Pár týdnů celou věc prošetřovali, ale pak vše odložili, protože nenašli důkaz cizího zavinění.

Marie poděkovala, zavěsila a znovu zesílila Dylana. „What Good Am I?…“ ptal se Mistr. Tenkrát dali případ k ledu, ale to, že nezjistili cizí zavinění, ještě neznamenalo, že k němu skutečně nedošlo. Celá věc jí vrtala hlavou. Na tom, že si Prokop celé ty roky schraňoval výstřižky k případu, nemuselo být nic podivného, nicméně Marie se nemohla ubránit pocitu, že na tom něco divného je a že to rozhodně souvisí s případem, který tehdy za případ ani nepovažovali. Nešlo o nějaký iracionální policajtský instinkt, jak to vídala v televizních seriálech, ale o přesvědčení dané životní zkušeností. Má-li pocit, že něco smrdí, tak je to proto, že zápach skutečně cítí.

(O DVA DNY POZDĚJI)

Zvědavost, kterou v ní Lucie Burianová probudila, a pochybnosti o tom, jestli smrt Černých nebyla shodou náhod úspěšně zamaskovanou vraždou, byly natolik silné, že Marie souhlasila s osobním setkáním s Luciinou matkou. Ve smluvený den a čas zazvonila u vchodu čerstvě zrenovovaného paneláku u řeky Moravy, na vzdáleném cípu lazeckého sídliště. Byt ve třetím patře nabízel vzhledem k lokalitě ten nejhorší možný výhled: zas jen na další paneláky a asfaltový chodník vedoucí k hospodě s hernou, lemovaný vyžilými lavičkami, na kterých posedávala mládež a trousila kolem sebe nedopalky a plechovky od piva a levných energetických nápojů. Byt byl zařízen útulně, leč zcela neinvenčně. V obýváku bytová stěna z naleštěné kaštanové dýhy, televize přesně na tom místě, na kterém by ji očekávala, ve vitrínkách skleničky a hrníčky a u sedací soupravy stolek s hromádkou toho typu ženských časopisů, které své čtenářky přesvědčují, aby se milovaly takové, jaké jsou, a k tomu přidávají rady, jak na léto zhubnout do plavek. Paní Burianová byla povadlá, životem unavená bytost, jejíž jedinou radostí se stala dcera a skutečnost, že se dostala na relativně prestižní vysokou školu. Marii přivítala v rezavých legínách a dlouhé halence s leopardím vzorem. Na konferenčním stolku už byl připraven porcelánový kávový servis, babičkami obvykle zvaný jako sváteční. Vedle občerstvení čekala na své předvedení zašlá papírová kancelářská složka, na níž majitelka ve snaze vlhkým klůckem setřít prach vytvořila několik efektních šmouh.

Marie věděla, že to, kvůli čemu tady a teď sedí na letitém gauči, je uloženo právě v této složce, ale léta praxe ji naučila, že klíčové je znát ke každé informaci kontext, byť se na první pohled může jevit jako nepodstatný. Takže začala tím, že netrpělivou paní Burianovou přiměla nad šálkem kávy nejprve vysvětlit rodinné vztahy.

V devadesátých letech tvořil Luciin dědeček Miloš Prokop spolu se svým dosud žijícím bratrem Ludvíkem extrémně úspěšný podnikatelský pár, který ztělesňoval prakticky vše z gründerských let porevolučního kapitalismu: něco naivity, hodně drzosti, spoustu bezohlednosti, známosti s každým, kdo byl u moci, a přesvědčení, že správný podnikatel musí mít před konkurencí informační náskok, za který se ovšem nesmí bát pořádně zaplatit. Irena Burianová měla o činnosti svého otce jen matné povědomí. Kdyby se Velká Sova na návštěvu nepřipravila důkladným googlováním, sotva by si z vylíčení Prokopovy dcery udělala plastičtější představu, než že oba bratři přináleželi k tomu typu podnikatelů, kvůli kterým se česká buržoazie obecně těšila tak špatné pověsti. Na rozdíl od paní Burianové věděla Marie o účelovém zakládání eseróček, vyvádění peněz do dceřiných společností dceřiných společností, skupování krachujících továren kvůli pozemkům a o neprokázaných podezřeních z korupce městských radních. Na přelomu tisíciletí Miloš nakonec sám úspěšně kandidoval do městského zastupitelstva, zatímco Ludvík dál budoval svou pověst místního developerského magnáta. Poté co mu to nevyšlo s druhým funkčním obdobím, se Miloš vrátil k podnikání, ale už to nebylo ono. Nakonec mu křídla definitivně přistřihla narůstající míra regulace a hloubkový audit finančního úřadu následovaný tučnou pokutou a dorazila ho ekonomická krize, která znehodnotila většinu jeho akcií, obligací a dluhopisů a část firem přivedla ke krachu. Pak se stáhl do ústraní a žil z výnosů toho, co krizi přežilo, nebo se mu podařilo prodat ještě před jejím začátkem. Takže novinkou pro Marii byly jen informace o podnikatelově vztahu k dceři. Jako workoholikovi se mu rodina rozpadla už někdy zkraje devadesátých let. Manželku v domě nahradila řada plynule obměňovaných milenek, které vytíženému podnikateli za náležitou finanční protihodnotu umožňovaly sexuálně se realizovat. S Irenou přerušil styky ve chvíli, kdy otěhotněla. Nešlo zrovna o plánované rodičovství a budoucí otec dítěte reagoval na zprávu o neblahých důsledcích oboustranné alkoholem povzbuzené lehkomyslnosti slovem „potrat“. Zdrcená a šokovaná matka-čekatelka se pokusila najít útěchu a povzbuzení u budoucího dědečka. Ten měl však na celou situaci shodný názor jako budoucí otec, což bylo s podivem, protože Prokop jinak potenciálního zetě považoval za lempla (a neplánované početí, které komentoval slovy „Ten trotl si zřejmě neumí ani nasadit šprcku!“, ho v tomto názoru jen utvrdilo). Irena se vůči oběma otcům, svému i dceřinu, překvapivě vzbouřila a rozhodla se vymazat je ze svého života. Luciin otec to přivítal, Irenin nikoli, nicméně dcera byla důsledná, byť ne natolik, aby sem tam nepřijala peněžní výpomoc, neboť záhy zjistila, že být svobodná matka má sice své výhody v tom, že se doma nemusí otravovat s žádným chlapem, ale také svá úskalí v podobě finanční nouze.

„Vaše příjmení…“ začala v tu chvíli Marie s otázkou.

Irena Burianová hned pochopila, kam směřuje. „Když se Lucka narodila, vzaly jsme si obě mámino příjmení za svobodna,“ vysvětlila a pokračovala ve vyprávění. Jak už naznačila, postupně nad uraženou hrdostí zvítězil ekonomický pragmatismus, a když byly Lucii čtyři roky, vztahy se urovnaly, byť Irena už s otcem nikdy neobnovila hlubší vazby. O vnučku se děda zajímal, ale emoce k ní projevoval spíš zdrženlivě.

„A před třemi měsíci zemřel…“ uzavřela Irena Burianová, aniž na konci věty klesla hlasem.

Marie vzhledem k okolnostem necítila potřebu formálně vyjadřovat soustrast. Ostatně se ani nezdálo, že by to pozůstalé očekávaly. Irena Burianová významně položila ruku na ušmudlanou složku: „Postupně likvidujeme jeho věci a tohle jsme našly…“

Obsah složky tvořilo patnáct různých novinových výstřižků (ten, který Lucie ukázala Velké Sově ve škole, nyní zaujímal čelní místo) referujících o smrtelné dopravní nehodě manželů Černých a o policejním vyšetřování, které nikam nevedlo.

„Otce obvykle takové věci nezajímaly…“ podotkla Irena Burianová, jako by už sám fakt, že někdo sbírá výstřižky, vzbuzoval podezření. „Ale co je fakt divné, je toto…“

Pod výstřižky byla schovaná obálka, ze které Irena vyňala list papíru. Smlouva mezi Milošem Prokopem a zákonnými zástupci Andrey Černé, dceři pozůstalé po manželích Andree a Markovi Černých. Andrea Černá ml. obdržela od Miloše Prokopa dvě stě padesát tisíc korun českých, současně se ale právní zástupci a v budoucnu i ona zavazovali k naprosté mlčenlivosti ohledně této smlouvy i vyplacené částky. V případě porušení závěrečné klauzule se příjemce zavázal vrátit Miloši Prokopovi celou částku zpět.

Marie na smlouvu udiveně hleděla. „Napadá nás jen jedno vysvětlení,“ ozvala se Lucie. „A proto jsem se vás, paní doktorko, ptala, jestli jste při vyšetřování nenarazila na dědečkovo jméno.“

„Na to bych se musela podívat do spisu. Mohu samozřejmě požádat bývalé kolegy… Mluvila jsem s plukovníkem Vitoušem, který tehdy vyšetřování v první fázi vedl…“

„Co to znamená v první fázi?“ zeptala se Irena Burianová.

„Když se neprokázalo, že šlo o vraždu, vrátili jsme případ obvodnímu oddělení.“

„Aha…“ Moc pochopení v tom však nebylo.

„Vitouš má doma své poznámky k případům. Ale o Miloši Prokopovi v nich nic není. Což neznamená, že bychom s ním tenkrát nemluvili, jen jsme prostě nenarazili na nic, kvůli čemu by nás měl zajímat.“ Chvíli mlčky hleděly na smlouvu na stole. Dvě stě padesát tisíc pro sirotka. Proč? Vyplácel se Prokop ze špatného svědomí?

„Rády bychom věděly, proč táta ty peníze malé Andree vyplatil,“ řekla Irena. Znělo to, jako by jen chtěla přerušit nastalé ticho.

„Domluvím se s kolegy a podívám se do spisu, ano?“

Irena i Lucie společně přikývly.

„Kdo tu smlouvu sepisoval? Nevíte?“

„Otec měl svého právníka, dělal mu smlouvy pro firmu.“

Irena vstala, ze sekretáře vytáhla další složku, podobnou té, v níž si její otec schraňoval výstřižky o případu, a probrala pár listů. „Tady to mám. JUDr. Skácel.“

„Filip Skácel?“ zareagovala Marie, protože pouhé vyslovení toho jména vyvolalo sledem asociací z periferie paměti vzpomínky na jeden nepříjemný případ.

„Znáte ho?“ ujistila se Irena, jako by se domnívala, že Marie si křestní jméno nejspíš jen tipla.

Velká Sova přikývla. Doopravdy zajímat ji celá záležitost začala až teď.

Pavel Edelweiss trčel na týdenním vzdělávacím kurzu pro policejní důstojníky o nejnovějších trendech v kriminalistice. Marie se ho do telefonu pokusila nejdřív povzbudit, aby tu nudu nějak přežil, ale Edelweiss si naopak celou akci velmi pochvaloval. Pořádá to ministerstvo v čtyřhvězdičkovém horském konferenčním hotelu, vše je placeno z unijního vzdělávacího fondu, takže se mají jako v bavlnce: plná penze, švédské stoly, wellness, fitness, bazén, masáže, turistika, to se těch pět hodin přednášek denně dá přežít bez skřípění zubů.

„To za starého vedení nebylo, co? Takovej luxus!“ popíchla ho Marie. „Jojo, už nás žádná nerudná šéfová nehoní do práce…“ oplatil jí Edelweiss.

„No jo, když pracovní kolektiv přestane být koedukovaný, muži se okamžitě vrátí do primitivnější fáze svého evolučního vývoje.“

Edelweiss se srdečně zasmál. „Ale stejně vám chybíme, že jo?“

„Jak kdo a jak co,“ opáčila Marie ledově. Edelweiss si však své přesvědčení nenechal vzít.

Pak přešli k věci. Marie mu stručně vylíčila, co potřebuje, a bývalý kolega okamžitě slíbil, že vše zařídí. A skutečně tak učinil. Za dvě hodiny Velké Sově volal další z bývalých podřízených, Milan Purkyně, že pro ni má spis připravený, jestli se přijde podívat. Velké Sově se na policejní ředitelství příliš nechtělo, takže Purkyně sedl do auta a pár minut nato už spolu popíjeli kávu v její pracovně. Milan Purkyně pořád působil jako ze škatulky, jako maminčin hodný chlapeček. Ale Velká Sova dobře věděla, že se za roky v jejím týmu vypracoval v naprosto spolehlivého a korektního profesionála a že jsou spolu s Adamem Kubíkem oba Edelweissovou pravou rukou a zajišťují kontinuitu toho, co Edelweiss lehce poťouchle pojmenoval jako „škola Výrové“, i poté co se jejich silný tým před lety definitivně rozpadl. Probrali spolu novinky a drby z ředitelství, Milan Marii předal zatuchlý, devatenáct let starý fascikl, ona ho ujistila, že ho v pořádku vrátí a že nikomu nepoví, že pro ni starý spis vynesl, načež ji Milan na oplátku ubezpečil, že ho o ničem takovém ujišťovat nemusí. Než se rozloučili, požádala ještě o jednu službu: Potřebovala by vědět, co mají v evidenci na JUDr. Filipa Skácela. Kdysi ho ještě s Vitoušem vyšetřovali, a dokonce snad i seděl, ale už je to dávno a ona by potřebovala vědět, o co tehdy šlo a co je se Skácelem teď. Purkyně slíbil, že se podívá a pak se ozve. Rozloučili se, Marie strčila Černého spis do šuplíku a šla na přednášku. Purkyně slib bez otálení splnil, ostatně Marie ani nic jiného nečekala. Když se z výuky vrátila, už od něj měla v e-mailové schránce zprávu.

Doma si uvařila kávu a pár minut postála před svou sbírkou Dylanových cédéček a gramofonových desek, až vytáhla dobře znějící dvojelpíčkový bootleg zachycující Bobův společný koncert s Tomem Pettym v Sydney v roce 1986. Pohroužila se do materiálů od Purkyněho. Spis k případu nebyl nijak obsáhlý, šlo o obvyklou policejní administrativu, která bývá s takovým typem úmrtí spojená. Zprávy soudního lékaře, znalecké posudky, důkladné ohledání místa nehody, zpráva týkající se projektilu a jeho balistická expertiza. Výslechy mapující poslední hodiny manželů Černých před smrtí. Dočetla se, že Marek Černý vyrazil na obvyklou partii squashe do sportovního centra v Olomouci. Jezdil na ni pravidelně, každý pátek, týden co týden už osm měsíců. S kamarády hráli svůj soukromý dlouhodobý turnaj. Pravidelné návyky bývají u zločinů vždy klíčovým prvkem, jak na straně obětí, tak pachatelů. Marie si prohlédla fotodokumentaci místa nehody i připojený plánek a to v ní evokovalo konkrétnější vzpomínky, byť úlomkovité a místy mlhavé. Vybavila si, jak toho větrného rána s Vitoušem stáli na kraji silnice, přesně naproti místu, kde ve stromě na druhé straně cesty našli projektil, a bavili se o tom, že za určitých okolností mohl potenciální pachatel vidět přijíždět Černého vůz už zdálky a čekat zde na něj. Slabinou této teorie bylo, že se vše odehrálo v noci a možný vrah by riskoval, že se v identifikaci zmýlí a bude střílet po špatném autě. Odtud se tehdejší teorie větvily. Na jedné straně figurovala pravidelnost Černého návratu z Olomouce do Hluboček. Na straně druhé fakt, že tentokrát se vracel později, protože v Olomouci nabíral těhotnou manželku, která původně měla trávit noc u kamarádky, ale kvůli nevolnosti a panickým záchvatům úzkosti, jimiž během gravidity trpěla, se rozhodla raději vrátit s manželem domů. Takže pokud by se skutečně jednalo o vražedný útok, čekal tady pachatel konkrétně na Černého, nebo někdo z nějakého důvodu vystřelil po náhodně projíždějícím autě? Pro druhou variantu neměli žádné důkazy, v okolí nikdo nikdy střelbu na projíždějící vozy nehlásil, ani předtím a nejspíš ani potom. Pokud tedy šlo o vražedný útok, kdo měl být obětí? Jen Černý, nebo oba manželé? Věděl pachatel, že ve voze sedí oba? A věděl, že Andrea je v osmém měsíci těhotenství? Jenže to byly jen spekulativní otázky. Mezi projektilem ve stromě a nehodou Černých se jim nikdy nepodařilo prokázat příčinnou souvislost. Poškození stromu bylo sice čerstvé, ale znalci se k přesnému určení doby, kdy k němu došlo, stavěli mimořádně zdrženlivě. Na zdemolovaném voze forenzní technici neobjevili nic, co by svědčilo o tom, že na auto někdo střílel. Těla obou mrtvých po nárazu do stromu prodělala „masivní destrukci“ a ani tak pečlivý a důkladný soudní lékař jako doktor Anděl nedokázal objevit stopy případných střelných zranění. Marie si vzpomněla, že někdy v době, kdy si s Vitoušem lámali hlavu nad tím, jestli šlo skutečně jen o dopravní nehodu, nebo o vraždu, při níž měl vrah neuvěřitelné štěstí, viděla americký film Magnolia, kde ji v úvodu nadchlo vyprávění o třech kriminálních případech, u kterých zapracovala náhoda a na které nešlo uplatnit logické vazby mezi příčinou a následkem.

Jenže co s tím vším měl společného Miloš Prokop? Novináři jeho jméno v souvislosti s Černým zmiňovali, ve vyšetřovacím spise o něm však padla zmínka jen jednou. Prošetřovali profesní život oběti a kdosi z jeho firmy — Marie nalistovala příslušný protokol, nesepisovala ho ani ona, ani Vitouš, ale ještě starý dobrý Pacák —, konkrétně náměstek Fábera, mluvil o tom, že se Černý chystal prodat továrnu Čefaro právě Prokopovi. Vedení Čefara s transakcí souhlasilo, připravoval se podpis smlouvy, Prokop dokonce zaplatil zálohu. K vraždě nenašli motiv. Ale přesto se jí to teď všechno zdálo podivné: Proč o Prokopovi psali novináři? Unikla vyšetřovatelům při pátrání nějaká významná stopa nebo motiv? Marie rozuměla znepokojené zvědavosti Ireny Burianové. Zájem jejího otce o vyšetřování vraždy, dokonce takový, že si až do smrti schovával výstřižky. Dvě stě padesát tisíc pro sirotka, v naprosté tajnosti. Proč s tím dělal takové štráchy? Pokud se mu zželelo dcery obchodního partnera, která naráz přišla o oba rodiče, nebylo by na takové štědrosti jistě nic odsouzeníhodného. Napadal ji jediný důvod, proč předání peněz spojil se závazkem mlčenlivosti: Nechtěl, aby se kdokoli ptal, proč peníze děvčeti dává. Pochybovala, že by za skrýváním takové štědrosti svorně stály ostych a skromnost. Pracovala u policie dost dlouho na to, aby ji prostoupila skepse spojená s vědomím, že od lidí je lepší očekávat to nejhorší. Stejně jako Burianové jí připadalo, že finančním zajištěním nebohé siroty ulevoval svému svědomí. Zapadalo by to do vzorce, s nímž pracovali, když o nehodě uvažovali jako o vraždě. Pachatel tam na Černého čekal. Musel to být hrozný šok, když zjistil, že spolu s ním zabil i jeho ženu, navíc v osmém měsíci těhotenství. Jenže pak by i těch dvě stě padesát tisíc bylo málo, takže Prokopovo svědomí zase až tak velkou tíži nepociťovalo.

V tom, co ji samu motivovalo, měla Marie jasno. Zvědavost. To předně. Možná v tom nakonec žádná záhada nebude, ale ona tomu musí přijít na kloub. A pak profesní hrdost. Nedokázala by se smířit s tím, kdyby se ukázalo, že někomu prošla vražda, protože ona před lety něco podstatného přehlédla. Možná šlo o pouhou ješitnost, ale výsledek byl stále stejný. Musí zjistit, jakou roli v dávné nehodě sehrál Prokop.

Podívala se na hodinky. Půl šesté večer. Zpod starých protokolů rozložených po stole vyhrabala mobil a zavolala Purkyněmu. Vzal to hned.

„Není snad něco v pořádku, paní doktorko?“

„Ne, Milane, všechno je výborné. Jen ještě jednou zneužiju vaší ochoty.“

Ve sluchátku zaslechla pobavené pousmání.

„Mohl byste se zítra podívat, jestli máme — teda máte — nějaký záznam na Miloše Prokopa, ročník 1943?“

„Udělám to hned. Jsem ještě v kanceláři.“

„Jste skvělej.“

„Já vím.“

„A skromnej,“ dodala Marie pobaveně.

Purkyně se znovu zasmál a rozloučil se.

Marie si na svém gramofonu Lenco pustila další bootleg, tentokrát Bobův koncert ve Woodstocku v roce 1994. Měla by se ještě podívat na to, co jí Milan poslal o Skácelovi, ale rozhodla se natáhnout si záda a raději si v hlavě znovu projít fakta o případu Černý. Třeba ji trkne nějaký důvod, proč Prokop poslal malé Andree Černé peníze.

Lehla si a znovu zazvonil mobil. Dálkovým ovladačem ztlumila hudbu a chopila se telefonu. Nebyl to ovšem Purkyně, nýbrž Lucie Burianová.

„Ano, Lucko?“

„Dobrý večer, paní doktorko. Přišly jsme s mámou na něco důležitého.“

Marie vždy chovala ke všem amatérským pátračům a jejich dedukcím značný despekt, takže neočekávala žádnou podstatnou informaci.

„Ano?“

„My jsme to sice neřekly, ale prostě — vypadalo to, že to udělal děda, že jo?“

Marie připustila, že tak se vše dosud jeví.

„On to udělat nemohl. On byl v té době v Americe. Byl tam skoro celý duben, v tom roce.“

„Jste si jistá?“

„Zcela. Máma na to tady našla papíry. Odjel druhého dubna a vrátil se osmadvacátého.“

„Dobře. Děkuju za zavolání.“

„Takže to přece udělat nemohl, že jo?“ ujišťovala se Lucie.

„Zatím je brzo na jakékoli závěry,“ odvětila Marie neutrálně.

Sotva Velká Sova zavěsila, volal Purkyně. Měl mimořádně dobrou náladu. „Jsem nejenom skvělej a skromnej, ale i šikovnej. Miloš Prokop žádný záznam nemá, ale má bratra Ludvíka. A ten má záznameček jako ze škatulky.“

„Tak mě nenapínejte.“

„Napadení veřejného činitele. Dal po hubě městskýmu strážníkovi. Teda dokonce rovnou třem. Byl namazanej a dal jim pěknou nakládačku. Bylo to jako v té pohádce. Tři vojáky zranil, dva zhmoždil a jednoho zesměšnil. Zajímavé jsou ale okolnosti. Byl v domě svého bratra a strašně se pohádali. Zřejmě i poprali. Byl to takovej rachot, že sousedi zavolali městskou policii, a když měšťáci přijeli, Ludvík se pustil i do nich. Podle spisu to vypadá, že řádil jak Chuck Norris. Se divím, že ho rovnou nezastřelili,“ ukončil pobaveně.

„Kolik za to dostal?“

„Vzhledem k tomu, že zaplatil bolestné a nějakou kompenzaci, vyfasoval jen podmínku.“

„Kdy to bylo?“

„Šestého května 1997.“

Marie poděkovala a zavěsila. Čím dál tím zajímavější.

Zavolala zpátky Lucii a vyžádala si k telefonu matku.

„Váš vztah k Ludvíkovi…“ začala Marie.

„Byl to bratr mého otce,“ odvětila Irena, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

„Jak spolu vycházíte?“

„Léta jsme spolu nemluvili. A pak zase ano.“

„Potřebovala bych, abyste byla konkrétnější, protože jinak tomu neporozumím. Měl nějaký konflikt s vaším otcem?“

„Je to dlouho…“ vzdychla. Byla z těch, kteří místo dávno říkají dlouho. „Táta se s Ludvíkem drsně pohádal. Roky spolu nemluvili. Dokonce ani na mámině pohřbu nebyl. A pak se spolu začali zase bavit. Konečně, byli bratři, že jo?“

Marie řekla jen „hm“, aby potvrdila, že stále poslouchá.

„My s mámou jsme se s ním ale nikdy nějak extra nestýkaly. Ludvík má dva syny a ti mají taky děti, ale známe je jen od vidění.“

„Kvůli čemu se nepohodli?“ vrátila Marie rozhovor směrem, který ji zajímal.

„Nevím. Táta mi to vlastně nikdy neřekl.“

„Potřebovala bych to vědět.“

Irena Burianová chvíli přemýšlela, ale nakonec se přiznala, že se o tom v rodině nemluvilo. Jako by to bylo tabu. Marie vydala další „hm“. Ztráta sdílené paměti bývá znakem rozklíženosti rodin.

„Kdy k roztržce došlo?“

To Irena věděla. „Někdy před potopou.“

(O TŘI DNY POZDĚJI)

Filip Skácel si na Marii Výrovou velmi dobře pamatoval. Byla to ona, kdo ho před lety dostal před soud za vydírání podle paragrafu 175 trestního zákoníku, k čemuž soudkyně přidala ještě klasifikaci podle paragrafu 353 o nebezpečném vyhrožování. Už si nepamatovala, kolik za to dostal a kdy ho pustili, každopádně to znamenalo konec jeho praxe. Advokátní komora s ním zahájila kárné řízení, jehož výsledkem bylo vyškrtnutí ze seznamu advokátů a zastavení výkonu advokacie. Poslední roky se tak Skácel živil jako zaměstnanec realitní kanceláře, což Marie — když se to od Milana Purkyněho dozvěděla — glosovala, že od realitky, jejíž smlouvy připravuje hochštapler jako Skácel, by si nekoupila ani přístřešek na popelnice. Nicméně aby se dozvěděla, co bylo za Prokopovým nezištným darem sirotě, musela si s odstaveným právníkem promluvit. Nechala Lucii, aby si s ním sjednala schůzku, a pak si vychutnala Skácelovo překvapení.

„Á — paní bývalá vrchní komisařka…“

„Jsem ráda, že to víte. Aspoň můžeme jít rovnou k věci, bez formalit a kudrlinek.“

„Jako právník si na formality potrpím.“

Velká Sova se ironicky rozhlédla po kanceláři. Skácel tomu pohledu rozuměl, ale nehnul ani brvou. Sídlil v kutlochu s výhledem do zašedlého vnitrobloku jednoho domu v Riegrově ulici, který na sklonku c. k. monarchie býval luxusním činžovním domem, aby se v porevolučních letech stal bezútěšným sídlem realitek, advokátů, podivné pracovní agentury a jazykové školy. A byl jím dodnes. Ke kanceláři v zadním traktu domu se s Lucií musely vydrápat po tmavém úzkém točitém schodišti s roztřeseným litinovým zábradlím, jež stejně jako stěny zoufale volalo po čerstvém nátěru. V dávno zašlých dobách největší slávy domu schodiště zřejmě sloužilo coby cesta ke komůrkám služek a jiného personálu a jako diskrétní trasa pro zásobovatele měšťanských kuchyní. Správce nemovitosti očividně rezignoval na boj se zloději žárovek, takže prošlapané kamenné schody osvětlovala toliko bědná umolousaná okénka vedoucí do depresivního světlíku. Sám právník byl obdobně sešlý jako jeho kancelář, chlap na samém prahu důchodu, kdysi zvyklý na pohodlí a luxus, neschopný důstojně se vyrovnat se změnou životního režimu způsobenou pobytem ve vězení a ztrátou lukrativního zaměstnání. I tak mohou v budoucnu skončit někteří moji studenti, pomyslela si Marie. Skácel neměl nadváhu, jen byl — zřejmě vlivem nestřídmé konzumace lacinějších lihovin — jaksi neforemně nateklý. Marii připomínal televizního herce specializujícího se na karikatury gangsterů a odborářských bossů, případně obého. Připadalo jí logické a v souladu s přirozeným chodem věcí, že kdo pracuje v takovém prostředí a takhle vypadá, musí být jednou nohou v kriminále.

„Z praxe vím, že nejvíc si na formality potrpí ti, kdo mají důvod se něčeho obávat,“ opáčila Marie hlasem bez náznaku lidské vřelosti.

Skácel to opět přešel. „Co pro vás mohu udělat?“

„Kdysi jste zastupoval Miloše Prokopa…“ Marie to neformulovala jako otázku, ale jako oznámení. Skácel přikývl. „Tohle je jeho vnučka.“ Sice věděla, že Lucie při telefonátu se Skácelem vysvětlila svůj vztah k jeho bývalému klientovi, přesto cítila potřebu to připomenout.

Tentokrát Skácel pokývl směrem k Lucii. Buď to byl pozdrav, nebo jí takto schválil rodinný vztah k zesnulému.

Marie položila před Skácela na psací stůl, jenž nejspíš pamatoval ještě prezidentskou éru Ludvíka Svobody, kopii darovací smlouvy. „Ráda bych se vás zeptala na tohle.“

Skácel se na židli lehce předklonil, aby si listinu prohlédl. Podle jeho výrazu Marie poznala, že se hned zorientoval.

„Dobře víte, že vám nemůžu nic říct. Vztah mezi klientem a…“

„Ale prosím vás!“ Marie byla rozhodnutá nenechat se odbýt. „Prokop je mrtvý. A jeho rodina chce zjistit, co je za touhle dost nezvyklou smlouvou.“

„Chtějí ty peníze zpátky?“ zeptal se Skácel, jako by se obával, že by to měl zaplatit ze svého.

Marie se podívala na Lucii.

„Ne, nic takového,“ odvětila studentka chvatně.

Marie gestem naznačila, že tím je otázka zodpovězena.

„Na té smlouvě neshledávám nic nezvyklého…“ začal Skácel.

„Dát osmiletému dítěti v hotovosti čtvrt milionu…?“

„Její rodiče zemřeli,“ namítl Skácel, kdyby na to snad jeho návštěva zapomněla.

„K čemu ty tajnosti?“

„Ne každý se chlubí svou dobročinností.“

Právníkovy oslizlé vytáčky začínaly Marii lézt krkem. „Napadá mě řada důvodů, proč se všechno takhle tutlalo, pane doktore,“ začala. „Tajnosti, anonymita, závazek mlčenlivosti, předání obrovské částky v hotovosti. Mladá Černá ty peníze taky neběžela hned uložit do banky. Kdepak. Mně to zavání praním peněz…“

„Naprostý nesmysl.“

„Za co ty peníze byly?“

„Dobročinnost.“

„To už jste říkal. Asi jste si nevšiml, že mě ta odpověď neuspokojila.“

Skácel nonverbálně vyjádřil, že s tím on bohužel nic neudělá.

„Rodiče Andrey Černé,“ pokračovala Marie, „zemřeli měsíc a půl předtím za podezřelých a dodnes nevyjasněných okolností. Následně se objeví cizí člověk a dá té holce čtvrt milionu. Co měl Prokop s Andreou Černou společného?“

„Nejspíš s ní soucítil. Kompletní sirotek...“

„Znal se Prokop s některým z jejích rodičů?“

„S otcem. Zběžně.“

„V jaké souvislosti?“

Skácel se zamyslel. Lucie na něj kulila oči.

„Inženýr Prokop hodlal investičně vstoupit do Čefara, do Černého firmy.“

„Jak to dopadlo?“

„Nijak. Černý zemřel při autonehodě.“

Marie na právníka hleděla ledovýma očima. „Co bylo pak?“ zeptala se.

„Pak už spolu pochopitelně nejednali.“ Skácel se tvářil pobaveně.

„Co bylo s tím plánem na investiční vstup?“ zpřesnila Marie trpělivě otázku.

„Pak se to celé hladce uskutečnilo.“

„A proč ne předtím?“

Skácel se zahleděl Výrové do očí, ale neodpověděl. Marie vyčkávala. Lucie netušila, co se děje.

„Jsem vázán mlčenlivostí, paní Výrová,“ řekl konečně Skácel.

„Tady došlo k vraždě, pane Skácele,“ odvětila Marie lehce konverzačním tónem.

„Vy jste ten případ tehdy vyšetřovala?“

„Moji kolegové.“

„Moc daleko se nedostali.“

„Je možné, že se na vás obrátí policie, pane Skácele.“

Skácel teatrálně rozhodil rukama, aby vyjádřil svou bezmoc vůči věcem mezi nebem a zemí.

Marie se zvedla a Lucie ji zaraženě následovala.

Na točitém schodišti Lucie konečně přerušila ticho. „To jsme toho moc nezjistily, že?“ poznamenala nejistě, jako by se o tom sama chtěla ujistit.

„Naopak,“ odpověděla Marie optimisticky. „Zjistily jsme toho docela dost.“

„Aha.“

„Ale je to horší, než jsme si myslely.“

„Aha.“

„Máme k té vraždě motiv.“

Na třetí „aha“ už se studentka nezmohla.

Venku na ulici Marie přimhouřila oči proti svěžímu jarnímu slunci. „Musí se obnovit oficiální vyšetřování, Lucie. A je docela možné, že jeho výsledky přinesou závěry, které byste vy a vaše matka nechtěly slyšet.“

„Já ale pořád nechápu těch dvě stě padesát tisíc,“ řekla Lucie zoufale.

„Náplast na špatné svědomí. Z vyšetřování vím, že paní Černá v tom autě vůbec neměla sedět. Měla být u kamarádky nebo kde. Černý měl prostě jet domů sám. Chápete to?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejhorší obavy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.