V obklíčení idiotů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mgmtpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Thomas Erikson

V obklíčení idiotů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ÚVOD

ČLOVĚK, KTERÝ BYL OBKLOPEN IDIOTY

Na to, že s některými lidmi vycházím lépe než s jinými, jsem přišel na střední škole. Zjistil jsem, že bavit se s některými kamarády je snadné; hovor prostě pokaždé hladce plynul, vždycky jsme nacházeli ta správná slova. Nikdy mezi námi nebyly žádné konflikty a měli jsme se rádi. S jinými ale jako by to neklapalo. Něco jsem jim říkal a oni jako by některé věci vůbec nevnímali. Nechápal jsem proč.

Proč se mi s některými lidmi baví tak snadno a jiní jsou naprosto zabednění? Byl jsem mladý, takže mě tato otázka rozhodně netrápila tak, že bych kvůli tomu nespal. I tak si ale vzpomínám na některé případy, kdy jsem si lámal hlavu, proč některé rozhovory plynou samy od sebe a jiné jako by od samého začátku drhly – ať dělám, co chci. Prostě to bylo nepochopitelné. Vzpomínám si, že jsem začal používat různé metody, abych si lidi otestoval. Zkoušel jsem říkat stejné věci v podobných souvislostech, abych zjistil, jaká bude reakce. Někdy se to, co jsem očekával, skutečně stalo – vznikla zajímavá debata; ale v jiných případech se nestalo vůbec nic. Lidé na mě prostě zírali, jako bych byl z jiné planety, a občas jsem si tak skutečně připadal.

Když jsme mladí, věci bývají většinou celkem jednoduché. Někteří v mém okruhu kamarádů reagovali normálně, což samozřejmě automaticky znamenalo, že jsou to dobří kámoši. Čili s těmi, kteří mi nerozuměli, bylo něco v nepořádku. Jak jinak by se to také dalo vysvětlit? Já jsem přece byl pořád stejný! Logicky tedy s některými lidmi bylo něco špatně. Takže jsem se prostě těmto lidem začal vyhýbat, protože jsem jim nerozuměl. Můžete to označit za mladickou naivitu, chcete-li, a mělo to tehdy některé legrační důsledky. V pozdějších letech se to bohužel všechno změnilo.

Život šel dál: práce, rodina, profesní kariéra, a já jsem si dál zařazoval lidi do škatulek a dělil je na ty, kteří byli fajn a rozumní, a na ty, u nichž jsem měl pocit, že snad nechápou vůbec nic.

Když mi bylo pětadvacet, setkal jsem se při jedné příležitosti s jistým podnikatelem. Sturemu tehdy bylo něco přes šedesát a měl firmu, kterou založil a budoval už řadu let. Dostal jsem za úkol s ním udělat rozhovor, bylo to před zahájením jakéhosi projektu. Začali jsme se bavit o tom, jak to v jeho organizaci chodí. Jedna z prvních poznámek, které Sture vyslovil, byla, že je obklopen idioty. Vzpomínám si, že jsem se tenkrát zasmál, protože mi to přišlo zábavné. On to ale myslel vážně. Obličej mu brunátněl, když mi vysvětloval, že lidé, kteří pracují v oddělení A, jsou naprostí idioti, jeden každý z nich. V oddělení B byli jenom pitomci, kteří vůbec ničemu nerozuměli. A to se ještě nedostal k oddělení C! To bylo nejhorší ze všech, protože ti, kteří tam pracovali, byli tak divní, že Sture v podstatě nemohl přijít na to, jak se jim po ránu vůbec podaří dorazit na pracoviště.

Čím déle jsem ho poslouchal, tím víc mi docházelo, že v tom, co říká, něco velice nehraje. Zeptal jsem se ho, jestli si opravdu myslí, že je obklopen idioty. Zpražil mě pohledem a vysvětlil mi, že mezi jeho zaměstnanci není moc takových, které by skutečně stálo za to zaměstnávat.

Další věc byla, že Sture svým zaměstnancům naprosto bez obalu říkal, co si o nich myslí. Neměl nejmenší zábrany označit někoho za idiota před celým osazenstvem firmy. To mimo jiné vedlo k tomu, že se mu jeho zaměstnanci vyhýbali. Nikdo se neodvážil si v jeho přítomnosti sednout; nikdy si nemusel vyslechnout špatnou zprávu, protože posla s takovým sdělením by nejspíš zastřelil. V jednom z výrobních závodů dokonce instalovali u vchodu výstražné světlo. Bylo umístěno nenápadně na recepci, a když tam Sture byl, svítilo červeně; když byl pryč, změnila se barva na zelenou. Všichni to věděli. Nejen zaměstnanci, ale i klienti se pokaždé automaticky na světélko podívali, když překračovali práh, aby zjistili, co je čeká. Pokud bylo červené, někteří se hned ve dveřích prostě obrátili a řekli si, že přijdou ve vhodnější dobu.

Všichni víme, že když je člověk mladý, mívá spoustu skvělých myšlenek. Takže jsem položil tu jedinou otázku, která mě napadla: Kdo všechny ty idioty do firmy pustil? Bylo mi samozřejmě jasné, že většinu z nich musel přijímat on sám. Horší bylo, že i Sture okamžitě pochopil, kam tím mířím. Nepřímo jsem se ho vlastně zeptal: A kdo je tady ve skutečnosti největší idiot?

Sture mě vyrazil. Později jsem se dozvěděl, že měl sto chutí mě zastřelit.

Tento incident mě přiměl k zamyšlení. Máme tady člověka, který je krátce před penzí. Evidentně je to zdatný podnikatel, vysoce uznávaný jako solidní odborník, který se vyzná ve svém oboru. Ale upřímně řečeno, není schopen jednat s lidmi. Nechápe ten jediný zdroj v organizaci, který se nedá okopírovat – zaměstnance. A protože je není schopen pochopit, jsou to idioti.

Jelikož jsem se na věc díval zvenčí, nebylo těžké si uvědomit, jak chybné toto uvažování je. Sture nechápal, že vždycky začíná od sebe a že všichni ti, kteří se chovají jinak než on, jsou pro něj idioti. Používal výrazy, které jsem pro některé lidi užíval i já sám: zatracení žvanilové, debilní byrokrati, drzí zmetci a beznadějní pitomci. Já jsem sice lidem nikdy neříkal, že jsou blbci, ale s některými typy lidí jsem zjevně problémy měl.

Představa, že celý život budu obklopen lidmi, o kterých si budu myslet, že se s nimi nedá pracovat, mě děsila. Připadalo mi, že můj vlastní potenciál by to strašně omezovalo.

Zkusil jsem se na sebe podívat do zrcadla. Rozhodnutí bylo snadné. Nechtěl jsem být jako Sture. Po jednom zvláště výživném setkání s ním a s několika z jeho nešťastných kolegů jsem sedal do auta a svíral se mi žaludek. Ta schůzka byla naprostý debakl. Všichni byli naštvaní a vzteklí. Tehdy jsem se rozhodl, že se musím naučit možná to nejdůležitější na světě – jak fungují lidé. Věděl jsem, že s lidmi se budu stýkat po zbytek svého života, ať už budu dělat cokoliv, a bylo mi jasné, že takováto kvalifikace mi může jedině prospět.

Jak jsem si řekl, tak jsem také udělal. Začal jsem se učit, jak porozumět těm, u kterých se to zpočátku zdá obtížné. Proč jsou někteří lidé málomluvní, proč jiní nepřestanou mluvit ani na okamžik, proč někteří vždycky říkají pravdu, zatímco jiní nikdy. Proč někteří moji kolegové vždycky přicházejí včas, zatímco jiní jen zřídkakdy. Proč mám některé lidi raději než jiné. Protože tak to opravdu bylo. To, na co jsem začal přicházet, bylo fascinující. Od chvíle, kdy jsem se vydal na tuto cestu, je ze mě jiný člověk. To poznání mě změnilo jako osobnost, jako přítele, jako kolegu, jako syna, ale i jako manžela a otce svých dětí.

Tato kniha je o metodě – možná té nejrozšířenější metodě na světě –, jak popsat rozdíly v lidské komunikaci. Různé varianty tohoto nástroje používám již přes dvacet let s vynikajícími výsledky.

My všichni máme s lidmi své zkušenosti a všichni máme představy o tom, jak funguje komunikace.

Jak se dá opravdu dobře naučit vycházet s různými typy lidí? Je samozřejmě řada metod. Ta nejobvyklejší pochopitelně je prostudovat si toto téma a zvládnout základy. To, že se naučíte teorii, z vás ale špičkového komunikátora neudělá. Skutečné a funkční kompetence v tomto oboru si můžete vybudovat, až když tyto znalosti začnete používat. Stejně jako když se učíte jezdit na kole – musíte na to kolo nejprve nasednout. Teprve pak zjistíte, co je třeba dělat.

Od té doby, co jsem začal studovat, jak lidé fungují, a ze všech sil jsem se snažil pochopit rozdíly mezi nimi, se ze mě stal jiný člověk. Už nejsem tak kategorický a nikoho neposuzuji jen podle toho, že není jako já. Moje trpělivost s lidmi, kteří jsou mým naprostým protikladem, za ty roky výrazně vzrostla. Netvrdil bych, že se nikdy nedostanu do konfliktu, stejně jako bych se vás nesnažil přesvědčit, že nikdy nelžu, ale obě tyto věci se mi teď stávají velice zřídka.

Za jedno musím Sturemu poděkovat: a sice, že probudil můj zájem o toto téma. Bez něj by tato kniha pravděpodobně nikdy nebyla napsána. A ještě jedna věc: aby se vám tato kniha lépe četla, rozhodl jsem se – když uvádím příklady, které nesouvisejí s nějakou konkrétní osobou – důsledně používat mužský rod. Není to výraz nedostatečného respektu, je to proto, že se to snadněji čte. Vím, že máte dost vlastní představivosti, abyste si dokázali domyslet ženský rod, kdekoliv to může být namístě.

Co můžete udělat, abyste si rozšířili své znalosti? Pro začátek nemusí být od věci, když si přečtete tuto knihu – celou knihu, ne jen první tři kapitoly. Při troše štěstí se můžete během několika minut vydat na stejnou cestu, na kterou jsem se před dvaceti lety vydal já. Nebudete litovat, to vám opravdu slibuji.

Pokud po přečtení této knihy zjistíte, že jste se nenaučili vůbec nic nového, ručím za to, že své peníze dostanete zpátky.

Thomas Eriksson

behaviorální vědec, lektor a autor

KAPITOLA 1

V KOMUNIKACI VŽDY ROZHODUJE PŘÍJEMCE

Zní to divně? Vysvětlím. To, co někomu řeknete, projde filtrem jeho vztažné soustavy, předpojatosti a předem vytvořených názorů; co z toho nakonec zůstane, je sdělení v té podobě, v jaké je pochopeno. Z řady různých důvodů si dotyčný to, co mu chcete sdělit, může vykládat zcela jiným způsobem, než jak jste zamýšleli. To, co je ve skutečnosti pochopeno, se samozřejmě bude lišit podle toho, s kým mluvíte; jen velice vzácně se však stává, že celé sdělení je přijato přesně tak, jak jste si je ve své mysli formulovali vy sami.

Vědomí, že máte tak malou kontrolu nad tím, co příjemce sdělení ve skutečnosti pochopí, může být deprimující. Ať chcete tomu druhému vtlouct do hlavy seberozumnější věc, nakonec s tím moc nenaděláte. Můžete to samozřejmě považovat za jednu z mnoha výzev. Ne všechno v životě jistě může být jednoduché. To, jak funguje příjemce, změnit nemůžete. Každopádně však platí, že většina lidí si uvědomuje, jak chtějí, aby s nimi bylo jednáno, a jsou na to citliví. Jestliže se přizpůsobíte a budete se chovat tak, jak ti druzí chtějí, abyste se k nim chovali, dosáhnete toho, že vaše komunikace bude efektivnější.

PROČ JE TO TAK DŮLEŽITÉ?

Aby vám druzí porozuměli, pomůže, když vytvoříte bezpečný prostor pro komunikaci – tak, aby to vyhovovalo jim. Příjemce pak může využít svou energii k tomu, aby chápal, místo aby vědomě nebo nevědomě reagoval na váš způsob komunikace.

My všichni potřebujeme rozvíjet svoji pružnost, abychom dokázali měnit svůj styl komunikace, přizpůsobovat jej, když mluvíme s lidmi, kteří jsou jiní než my. A tady nacházíme další pravdu. Ať si pro komunikaci zvolíte jakoukoliv metodu, jako jednotlivec budete vždycky v menšině. Bez ohledu na to, jak se chováte, většina bude fungovat jinak než vy. A těch druhých bude vždycky více. Nemůžete vycházet z toho, jací jste sami. Dobrého komunikátora charakterizuje právě tato pružnost a schopnost „číst“ potřeby druhých.

Znalost a pochopení stylu chování druhého člověka a jeho metody komunikace povede ke kvalifikovanějšímu odhadu toho, jak by tato osoba mohla reagovat v nejrůznějších situacích. Toto pochopení také dramaticky zvýší vaši schopnost sdělit dotyčné osobě to, co jí skutečně chcete sdělit.

ŽÁDNÝ SYSTÉM NENÍ NEPRŮSTŘELNÝ

Rád bych, aby bylo jasno ještě v jednom důležitém bodě. Tato kniha v žádném případě neposkytuje úplný a vyčerpávající výklad toho, jak my lidé spolu navzájem komunikujeme. Něco takového nemůže obsahovat žádná publikace, protože všechny ty nejrůznější signály, které neustále vysíláme, by se do žádné knihy nevešly. I když sem zařadíme řeč těla, rozdíly mezi mužským a ženským dialogem, kulturní rozdíly a veškeré ostatní možnosti, jak definovat odlišnosti, nebudeme schopni sepsat všechno. Ani kdybychom přidali psychologické aspekty, grafologii, věk a astrologii, pořád ještě bychom neměli stoprocentně kompletní obraz.

Právě to je však na tom zároveň fascinující. Lidé nejsou excelové tabulky. Nemůžeme všechno spočítat. Jsme příliš komplikovaní na to, aby nás bylo možno beze zbytku popsat. I to nejjednodušší, nejnevzdělanější, to, co je nejníže na žebříčku z pohledu každého z nás, je složitější, než aby se to dalo sdělit v nějaké knize. Jestliže však pochopíme základní principy lidské komunikace, můžeme se vyhnout alespoň těm nejkřiklavějším chybám.

UŽ SE TO NĚJAKOU CHVÍLI DĚJE

„Vidíme, co děláme, ale nevidíme, proč děláme to, co děláme. Takže se navzájem odhadujeme a hodnotíme prostřednictvím toho, co vidíme, že děláme.“

Autorem těchto slov je psychoanalytik Carl Jung. Tím, co vnáší dynamiku do našeho života, jsou různé vzorce chování. Každý z nás se samozřejmě nějak chová. V určitých formách chování se můžeme sami poznat, jiné formy chování však nepoznáváme a nechápeme. Kromě toho, jak všichni víme, se každý z nás v různých situacích chová různě, což může být buď zdrojem radosti, nebo podráždění pro ty okolo.

V tomto ohledu vlastně neexistuje žádný vzorec chování, který by byl správný, nebo špatný, a většina vzorců chování je v pořádku. Neexistuje nic takového jako správné chování a nesprávné chování. Jste, kdo jste, a nemá příliš smysl uvažovat, proč to tak je. Jste v pořádku, ať jste, jací jste. Bez ohledu na to, jak se rozhodnete, že se budete chovat, bez ohledu na to, jak jste vnímáni, jste v pořádku. V rámci rozumných mezí, samozřejmě.

Jsem prostě takový, jasné?

V tom nejlepším ze všech světů by samozřejmě bylo snadné říci, že já jsem prostě takový a že je to tak v pořádku, protože jsem si to přečetl v nějaké knize. Jasně, nebylo by skvělé nemuset znásilňovat vlastní osobnost? Mít možnost vždycky jednat a chovat se přesně tak, jak se vám v danou chvíli chce? Dělat to můžete. Můžete se chovat přesně tak, jak chcete. Jenom si k tomu musíte najít tu správnou situaci.

Jsou dvě situace, kdy můžete být prostě sami sebou:

• První situace je, když jste sami v místnosti. Pak je jedno, jak mluvíte nebo co děláte. Nikoho se nedotkne, jestli chcete křičet a nadávat, nebo jen klidně sedět a přemítat o velkých tajemstvích života nebo proč Fredrik Reinfeldt vždycky působí tak smutně. (Fredrik Reinfeldt byl předseda strany Umírněných, švédský premiér v letech 2006–2014; od 1. července 2009, kdy Švédsko převzalo předsednictví EU od České republiky, byl předsedou Evropské rady. Jeho heslem bylo „přijmout výzvu“. Zastával proimigrační politiku – pozn. překl.) O samotě se můžete a smíte chovat přesně tak, jak se vám chce. Prosté, že?

• Druhá situace, kdy můžete být sami sebou, je, když i ti ostatní v místnosti jsou přesně takoví jako vy. Co nás učily maminky? Jednejte s druhými tak, jak byste chtěli, aby oni jednali s vámi. Vynikající rada a velmi dobře míněná. Ano, i tohle funguje, pokud jsou všichni jako vy. Stačí si tedy udělat seznam všech, koho znáte a kdo ve všech situacích uvažují a jednají naprosto stejně jako vy. Jde jen o to, oslovit je, a hned se spolu můžete začít bavit.

Ve všech ostatních situacích byl nebylo špatné pochopit, jak vás lidé vnímají, a zjistit, jak fungují ti druzí. Nemyslím, že by stálo za palcový titulek, když řeknu, že většina lidí, s nimiž se skutečně stýkáte, není jako vy.

Na počátku bylo Slovo a to Slovo bylo u Boha. A Bůh řekl: Budiž světlo! A světlo bylo.

Neuvěřitelné, že? Jakou moc mohou slova mít. Ale slova, která volíme, a to, jak je používáme, se různí. Jak jste pochopili z názvu této knihy, slova se dají vykládat různě. A když použijete nevhodné slovo, no, pak jste možná idiot.

Obklopeni idioty – nebo ne?

Anebo moment. Co se tím vlastně myslí? Kdysi mě napadla taková analogie: chování je jako převodovka. Jsou zapotřebí různé typy. A stejně jako u převodovky může být zařazená rychlost jednou správná a jindy nesprávná. Když se rozjíždíte, je dobré zařadit jedničku – s pětkou by to moc nešlo. Někdy je ale jednička úplně špatně – například když jedete stovkou.

Jsou tací, kterým se nelíbí představa, že se lidé klasifikují na různé osobnostní typy. Možná patříte k těm, kteří se domnívají, že takto se lidé kategorizovat nedají; že je špatné třídit lidi do škatulek. Dělají to ale všichni – někdy možná jinak, než jak to dělám já v této knize. Každopádně naše vzájemné rozdíly zaznamenáváme. Fakt je, že jsme různí, a podle mého názoru na zdůraznění tohoto faktu může být něco pozitivního, pokud to ovšem uděláte správně. Kterýkoliv nástroj může způsobit škodu, je-li použit nevhodným způsobem. Jde spíše o to, kdo jej používá, než o tento nástroj samotný.

Některé pasáže toho, co budete číst, jsem převzal z IPU (Instituttet for Personlig Udvikling, Institut pro osobní rozvoj). Rád bych využil této příležitosti a poděkoval Sunemu Gellbergovi a Edouardu Levitovi za to, že se se mnou tak velkoryse podělili jak o své zkušenosti, tak o své výukové materiály. Považujte tuto knihu za úvod k lidskému chování a dialogu. Zbytek je na vás.

JAKKOLIV PODIVNÉ SE TO MŮŽE ZDÁT – NORMÁLNÍ JE V ZÁSADĚ VŠECHNO. CHOVÁNÍ…

… je relativně předvídatelné. Ale:

• Každý člověk reaguje v podobných situacích navyklým způsobem. Je však nemožné stoprocentně předvídat možnou reakci, než nastane.

… je součástí vzorce.

• Často reagujeme podle ustálených vzorců. Proto bychom měli své vzorce navzájem respektovat. A chápat své vlastní.

… je proměnlivé.

• Měli bychom se naučit naslouchat, jednat, mluvit otevřeně, reagovat, tedy dělat to, co je relevantní právě teď. Přizpůsobit se může každý.

… je pozorovatelné.

• Měli bychom být schopni pozorovat a chápat většinu forem chování, aniž bychom museli být amatérskými psychology. Každý může přemýšlet o tom, proč.

… je pochopitelné.

• Měli bychom být schopni chápat, proč lidé cítí to, co cítí, a dělají to, co dělají – právě teď. Každý může přemýšlet o tom, proč.

… je jedinečné.

• Navzdory předpokladům, které máme všichni stejné, je chování každého člověka jedinečné. Snažte se uspět na základě toho, co je vám vlastní.

… je omluvitelné.

• Odložte stranou osobní nevraživost a nespokojenost, někdy stačí, když si o tom s někým promluvíte. Učte se být tolerantní a trpěliví – k sobě i k ostatním.

KAPITOLA 2

PROČ JSME SE STALI TÍM, ČÍM JSME SE STALI?

Kde se bere lidské chování? Proč jsou různí lidé tak různí? To bych také rád věděl. Velmi stručně, je to kombinace dědičnosti a prostředí. Základy vzorců chování, které budeme projevovat v dospělosti, se vytvářejí už před narozením. Naše chování je ovlivněno temperamentem a povahovými rysy, které jsme zdědili, což je proces, který začíná již na genetické úrovni. Jak přesně tohle funguje, o to se vědci stále přou, ale všichni se shodují na tom, že nějakou roli to hraje. Nejenže dědíme určité rysy od svých vlastních rodičů, ale i od jejich rodičů – a také v různé míře od dalších příbuzných. Všichni jsme se někdy setkali s tím, že nám někdo řekl, že mluvíme nebo vypadáme jako některý strýček nebo tetička. Já jsem byl jako dítě podobný svému strýci Bertilovi – asi hlavně těmi rezavými vlasy. Vysvětlit, jak je tohle geneticky možné, by zabralo obrovskou spoustu času. Pro tuto chvíli se prostě usnesme na tom, že tato dědičnost tvoří základ našeho behaviorálního vývoje.

Co se stane po narození? Ve většině případů se děti rodí jako impulzivní, dobrodružné, bez jakýchkoliv zábran. Dítě si dělá, co chce. Dítě říká: „Ne, já nechci“! Nebo: „Jasně, to zvládnu!“ Žije v představě, že dokáže prakticky všechno. Tento druh spontánního a někdy nekontrolovaného chování samozřejmě není vždy to, co by si rodiče přáli. Pak začíná, a to rychle, proměna originálu – v nejlepším/nejhorším případě v kopii někoho jiného.

JAKÉ VLIVY PŮSOBÍ NA DĚTI?

Dítě se v zásadě učí dvěma způsoby. Buď směřuje od nelibosti a nespokojenosti k uspokojení a spokojenosti.

Nebo se dítě učí napodobováním, což je nejběžnější způsob učení. Dítě napodobuje, co vidí kolem sebe, přičemž vzorem pro napodobování se často stává rodič stejného pohlaví. (Tohle v žádném případě není vyčerpávající studie na téma fungování tohoto procesu, neboť tato kniha nepojednává o tom, jak ovlivňujeme své děti.)

MÉ ZÁKLADNÍ HODNOTY

Moje základní hodnoty jsou uloženy hluboko v mém nitru. Jsou to hodnoty tak hluboce zakotvené v mé povaze, že si neumím představit ani pokus o jejich změnu. Jsou to věci, které jsem se učil jako dítě od svých rodičů nebo které mi vštípili ve škole, když jsem byl malý. V mém případě to byly nejrůznější variace na téma uč se ve škole a buď chytrý, pak až budeš velký, seženeš dobrou práci, anebo že je špatné se prát. To druhé například vedlo k tomu, že nikdy nevztáhnu ruku na druhého člověka. Nepral jsem se od třetí třídy a mám pocit, že jsem tehdy prohrál (ona měla fakt hroznou sílu).

Další důležitou základní hodnotou je přesvědčení, že všichni lidé jsou si rovni. Moji rodiče mi to v dětství názorně předváděli, a proto nikdy nebudu posuzovat člověka na základě jeho původu, pohlaví nebo barvy. My všichni si v sobě neseme mnoho takovýchto základních hodnot. Instinktivně víme, co je správné a co ne. Tyto základní hodnoty mi nikdo nemůže vzít.

POSTOJE A PŘÍSTUPY

Další vrstvu tvoří mé postoje, což není přesně totéž jako základní hodnoty. Postoje jsou názory, které jsem si vytvořil na základě svých vlastních zkušeností nebo na základě závěrů, které jsem vyvodil z toho, s čím jsem se setkal v pozdějším období své školní docházky, na střední škole, na vysoké nebo v prvním zaměstnání. Postoje ale mohou utvářet i zkušenosti získané v pozdějších fázích života.

Jedna příbuzná mi kdysi řekla, že nedůvěřuje lidem, kteří něco prodávají. Jistě není sama, kdo se vůči prodavačům všeho druhu zatvrdil, ale v jejím případě to vedlo až ke komickým koncům. Nebyla schopná si něco koupit, aniž by to pak musela vracet. Svetr, gauč, auto – z každého nákupu se stávala nekonečná procedura. Každičký detail musel být prozkoumán a probádán. Přesto však, bez ohledu na to, kolik si toho zjistila předem, stejně pokaždé koupenou věc chtěla zase vrátit.

Jednoduchý model, který může být užitečný.

® IPU, INSTITUT PRO OSOBNÍ ROZVOJ

Jakmile jsem tento vzorec vypozoroval, zeptal jsem se jí, proč to dělá, a ona mi svůj postoj vysvětlila takto: 85 procent všech prodejců jsou podvodníci. Vysvětloval jsem jí, že i já jsem prodejce, ale k ničemu to nevedlo. Dodneška nevím, jestli patřím k těm 85 procentům, nebo se mohu počítat k oněm zbývajícím 15 procentům. Jde o to, že na svém postoji můžete pracovat. Jí se pravděpodobně stalo, že ji několikrát hrozně napálili, a tak se naučila prodejcům nedůvěřovat. Pokud ale člověk získá dost pozitivních zkušeností, dá se to celé změnit.

JAKÝ BUDE VÝSLEDEK

Tohle všechno dohromady, moje základní hodnoty i postoje, ovlivňují, pro jaký druh chování se rozhoduji. Dohromady vytvářejí moje základní chování, tu skutečnou osobu, jíž chci být. Moje základní chování je to, jak se chovám, když mám naprostou svobodu, s vyloučením vlivu všech vnějších faktorů.

Zřejmě již registrujete kámen úrazu: kdy vlastně můžeme říci, že jsme zcela mimo působení vnějších vlivů? Když se o této otázce bavím s různými skupinami lidí v různých kontextech, obvykle se všichni shodneme na jednom: ve spánku.

Lidé jsou ale různí. Některým je to jedno. Jsou vždycky sami sebou, protože nikdy neuvažovali o tom, jak je jejich okolí vnímá. Čím silnější je vaše sebeuvědomění, tím větší je pravděpodobnost, že se budete přizpůsobovat lidem kolem sebe.

CO DRUZÍ PŘI POHLEDU NA MĚ SKUTEČNĚ VIDÍ?

To, co vidíme my druzí, je často navyklé chování. Člověk si nějak vyloží konkrétní situaci a na základě tohoto výkladu se rozhodne chovat určitým způsobem; toto chování pak budou vnímat ostatní. Je to něco jako maska, kterou si nasazujeme, abychom se chovali přiměřeně dané situaci. Můžeme samozřejmě mít několik různých masek. Není zase tak neobvyklé mít jednu v práci a jednu na doma. A další si nasazujeme, když třeba jdeme na návštěvu k tchýni. Tato kniha není kurz psychologie pro pokročilé – spokojím se s konstatováním, že si věci vykládáme různě a jednáme podle toho.

Okolnosti mě vedou k tomu, že – vědomě či podvědomě – volím určitý postup jednání. Netvrdím, že tímto jednoduchým vysvětlením jsem popsal veškeré faktory, které utvářejí vzorce chování každého jednotlivce, ale na úvod to postačí.

A takto potom jednáme. Podívejte se na následující vzorec:

CHOVÁNÍ = f(O×Of)

• Chování je funkcí Osobnosti a Okolních faktorů.

• Chování je to, co můžeme pozorovat.

• Osobnost je to, na co se snažíme přijít.

• Okolní faktory jsou věci, na které máme vliv.

Závěr: Navzájem na sebe tak či onak neustále působíme. Jde o to, snažit se přijít na to, co se skrývá pod povrchem.

KAPITOLA 3

ÚVOD DO SYSTÉMU, KTERÝ SE CHYSTÁTE NAUČIT

Na konci této knihy najdete popis celkového kontextu, jak tento systém vznikal, ale protože se pravděpodobně chcete ponořit do jeho nejzajímavějších prvků – jak to všechno v praxi funguje –, můžete teď prostě pokračovat ve čtení. Jinak ovšem můžete kdykoliv nahlédnout přímo na stránku 237.

Jak uvidíte, existují čtyři hlavní kategorie typů chování. Tato kniha pojednává o tom, jak je můžete rozpoznat. Velice brzy, jakmile začnete číst o jednotlivých barvách, začnou se vám v mysli vynořovat různé tváře. Někdy možná i vaše vlastní.

Mnoho lidí, se kterými se setkáváte, má vlastnosti, které byste někdy rádi měli také – a někdy možná těmto lidem trochu závidíte. Vypadá to, že umějí věci, které vy nezvládáte. Možná byste chtěli být rozhodnější jako Červení, nebo byste chtěli, abyste dokázali snáze komunikovat s cizími lidmi, jako to umějí Žlutí. Třeba byste se také rádi tolik nestresovali, chtěli byste být prostě tak v pohodě, jako to dovedou Zelení, a snad byste také rádi měli větší pořádek ve svých papírech, což je pro Modré něco samozřejmého. V této knize se naučíte, jak můžete být jako oni.

Funguje to samozřejmě i opačně. Dočtete se třeba něco, co vám pomůže si uvědomit, že i vy máte tak trochu sklon ovládat ty druhé, jako to dělají Červení. Nebo že možná až moc mluvíte, což zase dělají Žlutí. Může se stát, že k věcem přistupujete až moc ležérně, snažíte se v ničem se neangažovat, což je stinná stránka Zelených. Nebo jste podezřívaví a ve všem pořád vidíte rizika jako Modří. Tady se můžete naučit, jak si uvědomit nástrahy, které hrozí právě vám, a jaká opatření můžete podniknout, abyste se jim vyhnuli.

KAPITOLA 4

ČERVENÉ chování

jak rozpoznat skutečného alfa samce a co pak dělat, abyste se mu nedostali do cesty

Co budeme dělat? Uděláme to tak, jak říkám já. Jedeme!

Toto je typ osobnosti, který Hippokrates ve své teorii o lidských temperamentech označil jako cholerický. Podíváme-li se na synonyma, která nabízí Microsoft Word (znáte to: kliknout pravou myší a rolovat dolů na synonyma), najdeme následující: důrazný, horkokrevný, výbušný, vznětlivý, prchlivý. No tedy. Červeného poznáte rychle, protože se ani v nejmenším nesnaží zakrýt, co je zač.

Červená osobnost je dynamický a motivovaný jedinec. Má životní cíle, které se ostatním mohou zdát nepředstavitelné. Jeho cíle jsou tak vysoce ambiciózní, že se zdá nemožné jich dosáhnout. Červení se vždycky derou vpřed, prosazují se energičtěji než ostatní a téměř nikdy se nevzdávají. Jejich víra ve vlastní schopnosti je nepřekonatelná. Mají opravdu pocit, že v zásadě mohou dokázat cokoliv – pokud tedy na tom budou dost usilovně pracovat.

Lidé, kteří ve svém chování mají hodně červené, jsou orientováni na úkoly, jsou to extroverti a mají rádi výzvy. Rychle se rozhodují a často jim vyhovuje ujímat se vedení a brát na sebe riziko. Obecně se má za to, že Červení jsou přirození vůdci. Jsou to lidé, kteří ochotně přebírají velení a stavějí se do čela. Jsou tak motivovaní, že se prosadí bez ohledu na překážky, které se jim postaví do cesty. To je ideální povaha v situacích, kdy jde o konkurenční boj. Není tedy neobvyklé, že chování generálních ředitelů nebo prezidentů vykazuje hodně červené barvy.

Tato forma soutěživosti se projevuje ve všem, co Červení dělají. Tvrzení, že neustále chtějí někoho vyzývat a soutěžit, pravděpodobně nebude tak docela pravdivé, ale pokud někde je šance něco vyhrát – proč ne? Co přesně můžete vyhrát, na tom leckdy zase až tak nesejde, ale ten prvek soutěže dokáže Červené přimět k tomu, že do toho půjdou na plný plyn.

Pelle, jeden z mých někdejších sousedů, tak strašně rád soutěžil, že v sobě objevoval zcela nové zájmy. Já sám rád pracuji na zahrádce, a tak jsem tam trávil docela dost času. Pelleho zahradničení nebavilo, ale když tolikrát slyšel, jak lidé obdivují moji krásnou zahrádku, nakonec se naštval. Začal podnikat jednu akci za druhou a vždycky to mělo jediný, ale naprosto jasný cíl: aby mě překonal. Jeho žena kroutila hlavou nad tím, jak se pouští do zakládání nových květinových záhonů, sází obrovské množství neuvěřitelně úžasných rostlin a trávník cizeluje na úroveň špičkového golfového hřiště. K tomu, aby nesložil ruce v klín, stačilo, abych jen naznačil, že asi koupím nějaké další rostliny. To pak vystartoval do místního zahradnického centra dřív, než by jeden stačil vyslovit „já ti to natřu“.

Červené můžete poznat i podle jiných vzorců chování. Kdo mluví nejhlasitěji? Červení. Kdo se rozohní, když se snaží něco vysvětlit? Červení. Kdo nejrychleji odpoví na otázku? Zase Červení. Kdo během jinak příjemného oběda pronáší kategorická prohlášení na prakticky jakékoliv téma? A kdo je schopen dospět k přesvědčení, že celý kontinent nestojí za nic, jenom na základě nějakého programu, který viděl v televizi?

V životě červených lidí se pořád musí něco dít. Nevydrží sedět v klidu. Nečinnost je ztráta času. Život je krátký; honem honem, chce to začít něco dělat. Poznáváte ten typ? Pořád v pohybu. Tak z cesty, jdeme na věc!

U nás je politika otevřených dveří – no vážně

Červení nemají problém říkat věci na rovinu. V konkrétních případech často říkají přesně to, co si myslí, a neberou si servítky. Nemají potřebu věci balit do spousty prázdných slov. Když se jim v hlavě vylíhne nějaká myšlenka, hned se to všichni dozvíme. Mají své názory na většinu věcí a vychrlí je rychle a bez váhání.

Obecný postřeh je, že Červení jsou velmi ryzí, protože se odvažují říkat lidem, co si opravdu myslí. Oni sami tak docela nechápou, o co jde. Prostě jen říkají, jak se věci doopravdy mají.

Jestli potřebujete někoho, kdo má energie nazbyt, můžete zkusit do svého týmu nebo projektové skupiny pozvat nějakého Červeného. Bude neúnavně bojovat i tehdy, když už to ostatní vzdají – tedy pokud bude odhodlán dosáhnout úspěchu. Úkol, který začne být jednotvárný nebo ztratí smysl, je Červený schopen naprosto ignorovat.

Tento jev označuji jako všechno, nebo nic. Pokud je úkol dost důležitý, Červený udělá všechno na světě, aby jej dotáhl do konce. Pokud začne mít pocit, že to nemá smysl, pryč s tím do koše.

Co si myslíte vy? Můžeme jet dál – a šlápneme na to!

Můžu něco vyhrát? Tak to jdu do toho.

Červení tedy rádi soutěží. Dělá jim dobře to lehké napětí, které je vlastně součástí soutěživosti – ten moment vítězství v soutěži, která nejspíš ani neexistuje, leda snad v hlavě Červeného. Může to být partie karet, hledání toho nejlepšího místa k zaparkování nebo vítězství při hrách na oslavu svátku slunovratu – přestože účelem hry je se jenom navzájem poznat a nikdo další z účastníků vlastně nesoutěží. Pro Červeného je to naprosto přirozené, protože on se vidí jako vítěz.

Dám vám příklad. Jednou jsem pracoval v jedné společnosti, jejíž generální ředitel byl Červený. Byl energický a výkonný – což znamenalo i neuvěřitelně dynamický. Nikdy porady nebyly tak stručné a jasné jako s tímhle ředitelem. Jeho slabou stránkou ale byla právě soutěživost. Jako mladý muž hrával florbal – a v tomto konkrétním podniku každé jaro pořádali turnaj ve florbalu. Tento turnaj byl velice populární, dávno před jeho nástupem.

To si samozřejmě nemohl nechat ujít. Žádný jiný ředitel před ním to nedělal, ale to nebyl problém. Problém byl spíše to, že jakmile měl v ruce hůl, stával se z něho jiný člověk. V zápalu boje smetl každého, kdo mu stál v cestě.

Tohle trvalo několik let, než se mu někdo odvážil říct, že hraje přece jen trochu drsněji – nikdo z nich tu hru zase tak vážně nebere. Ředitel to ale nechápal. Zvedl pozvánku, kterou právě dostal, a na ní bylo napsáno: „Turnaj ve florbalu“. Turnaj znamená soutěž, a když soutěžíte, chcete vyhrát. Prosté!

Soutěžil na florbalovém hřišti, při řízení auta, v byznysu. Žádný obor pro něj nebyl natolik bezvýznamný, aby se nemohl stát předmětem soutěže. Dokonce soutěžil sám se sebou, jak rychle dokáže přečíst knihu. To, co my ostatní bereme jako odpočinek, on změnil v soutěž. Sto stránek za hodinu, to přece nemůže být problém.

Ukázalo se, že jeho žena mu nakonec zakázala hrát s dětmi pexeso. Dětem bylo pět a šest let, a protože měly daleko lepší paměť než on a hrály skutečně lépe, většinou vyhrávaly. On se ale ve své frustraci stával nepříčetným, takže se ho bály.

Než dojdete k závěru, že tenhle chlapík se jeví dost nesympaticky, musíme se podívat na jeho úmysly. Tento druh zuřivého a soutěživého chování často ostatní vyvádí z míry, protože si myslí, že dotyčným jde o ovládnutí a utlačování druhých. Nic by ale nemohlo být vzdálenější od pravdy. On to vůbec nemyslel špatně. Prostě jenom chtěl vyhrát.

Tohle je pro Červené jedna z nejtěžších věcí. Není neobvyklé, že ostatním lezou na nervy, protože jsou to tak silné osobnosti. Později se dostanu k tomu, jak se s těmito jedinci dá jednat, ale již nyní vám mohu prozradit, že je to docela jednoduché.

ČAS JSOU PENÍZE

Červení pospíchají. Tečka. Tak dál.

Rychlý je pro Červené synonymum pro skvělý. Pokud jste na poradě a zjistíte, že někdo z ostatních účastníků věnuje svou pozornost něčemu úplně jinému, může to být Červený, kterého to přestalo bavit. Jestliže se podíváte pozorněji, zjistíte, že je myšlenkami někde jinde – například u dalšího kroku záležitosti, o které se právě diskutuje. Protože Červeným to myslí rychle, mívají před ostatními náskok.

Jen máloco otravuje Červené více než zdlouhavost. Pokud se porada nebo diskuse vleče, může se Červený klidně ozvat s dotazem, jestli je opravdu nutné to celé protahovat. Už se o tom bavíme dvacet minut. Tak snad abychom to rozsekli! Je to jenom investice za pár milionů. Na tom přece nemůže být nic těžkého.

Když se nad tím zamyslíte, často mívají pravdu. Zatímco ostatním ve skupině se do rozhodování nechce, Červení jsou často ochotni přijmout jakékoliv rozhodnutí, jen aby se konečně mohlo pokračovat dál. Pokud máte v týmu Červeného, o ničem se nebude diskutovat donekonečna. Vždycky je přece lepší udělat něco než nedělat nic, ne?

Výhoda je zřejmá. Bavíme se tady o lidech, kteří nikdy neztrácejí čas s ničím, co se nehýbe kupředu. Jakmile se nějaký úkol začne zamotávat nebo trvá už moc dlouho, nějaký Červený se postará, aby celý projekt neztratil dynamiku, ať už půjde o konkrétní projekt, nějaký běžný úkol, nebo o stavbu domu. Šup šup, ať to lítá.

Před nějakými patnácti lety jsem začal pracovat pro jednu malou poradenskou společnost s asi tak deseti zaměstnanci. Byla to dokonalá organizace, velice podnikavá, a veškerý obchod tam šlapal jako hodinky. Jeden z důvodů, proč byli tak výkonní, spočíval v osobě zakladatele firmy – což byl Červený. Pro Björna nic nebylo dost rychlé. Žádná porada netrvala déle, než bylo nezbytně nutné.

Když jsem tam byl druhý nebo třetí týden, uvázl jsem v dopravní zácpě, když mi zazvonil telefon. Podíval jsem se na displej a viděl jsem, že je to Björn. Tak jak mě to učili, když jsem k té společnosti nastoupil, jsem pozdravil, řekl své jméno a název firmy. Netrpělivě mě přerušil a vybafl otázku: „Sháněl jsi mě?“ Ne, odpověděl jsem a nadechoval jsem se, abych řekl něco dalšího. Nedostal jsem příležitost. „Tak fajn,“ řekl a položil to.

Osm sekund.

Nepříjemné? No, tehdy jsme se ještě pořádně neznali. Musím ale přiznat, že mě ta epizoda trochu znejistěla – alespoň tenkrát. Tři týdny u firmy a volá velký šéf a ještě ke všemu takhle nevrle!

Když jsme se pak víc poznali – a já jsem zjistil, že Björn je Červený –, zeptal jsem se ho, proč byl do toho telefonu tak strohý. Samozřejmě si tu záležitost ani nepamatoval, což se celkem dalo čekat, ale kromě toho mi řekl, že asi chtěl zjistit jedinou věc, a sice jestli jsem ho sháněl. Když tomu tak – podle všeho – nebylo, nemělo smysl se dál bavit. Ztrácet čas květnatými zdvořilostními frázemi nebo zdlouhavým loučením nebyl jeho styl.

Zároveň to ale byl člověk, jehož pracovní kapacita byla daleko větší, než je běžné. Björn toho dokázal za průměrný pracovní den udělat více než většina ostatních. Dodneška má mimořádnou schopnost maximálně využít každou volnou chvilku. Pokud mu v programu zbyde pět minut, dokáže za tu dobu napsat e-mail, vyřídit telefonát nebo si projít nějaké záznamy. Viděno zvenčí, může to vypadat jako zbytečná honička za efektivitou. Červení ale nesnášejí nečinnost. Věci musejí odsýpat. Když k tomu přidáte pocit, že pořád je něco, co je třeba naléhavě vyřídit, prostě se toho dá udělat hodně.

HRANICE NEEXISTUJÍ – NIC NENÍ NEMOŽNÉ

Realistický rozpočet je podle Červeného rozpočet pro zbabělce. Pokud si neklademe úkoly na hraně našich možností, dost se nesnažíme. Úroveň ambicí je obvykle bezmezná, protože Červení mají rádi obtížné úkoly. Červené chování je definováno právě jako schopnost zvládat obtížné situace a výzvy.

Když si někdo s červenými rysy stanovuje cíle, nastává několik věcí. Za prvé, chce například vědět, jak dobře se daný úkol dá provést za těch nejpříznivějších podmínek. Pokud by všech devatenáct parametrů skutečně do sebe zapadlo a my všichni bychom trochu víc zabrali – dalo by se dosáhnout fenomenálních výsledků. To znamená, že cokoliv pod touto úrovní je nuda, protože je tady prokazatelně alespoň vzdálená možnost, že se toho dá dosáhnout. Kromě toho, jestliže někdo jiný dokázal nemožné, pak – podle Červeného – je ta věc vyřízena.

Nic není nemožné. Nemožné jenom trvá o trochu déle. Tenhle slogan s velkou pravděpodobností vymyslel nějaký Červený.

Samozřejmě jde také o smysl toho, čeho má být dosaženo. Mít nemožný prodejní rozpočet nestačí. Pokud Červený nemá vztah k prodeji, bude rozpočet ignorovat. Protože rád rozhoduje sám, pravděpodobně se nenechá vmanipulovat do něčeho, co se mu nechce dělat. Ale ani to není problém. Červení jsou k sobě náročnější než příslušníci kterýchkoliv jiných barev. A jsou vždy ochotni usilovně pracovat. Netvrdil bych sice, že nikdo jiný nepracuje tak tvrdě jako Červení, ale troufnu si říct, že v konkurenci s nimi se každý pěkně zapotí.

Ambice, které jsou Červeným vlastní, by se neměly zaměňovat s touhou po moci. Červení nemají problém zaujímat mocenské pozice, protože je o nich samozřejmě známo, že se nezaleknou ničeho. Úsloví jako „tam nahoře je člověk osamělý a vane tam silný vítr“ jim strach nenaženou. Tohle jim nevadí. Moc pro ně ale není samoúčelná. Těm, kteří rádi rozhodují sami, se však hodí, protože nemusejí čekat na ostatní.

Červený ve skutečnosti nemusí vůbec toužit po prestiži. Je pravda, že mívá silné ego, ale status a prestiž pro něj neznamenají tolik jako pro ostatní barvy. Důvod je prostý. Červený si obvykle neláme hlavu s tím, co si myslí ostatní. Není tady kvůli nim – vystačí si sám.

A TEĎ MĚ POSLOUCHEJTE, PROTOŽE TAKHLE TO SKUTEČNĚ JE

Červený dává všechno, co má. Když má nějaký názor nebo když jenom chce, abychom s ním my ostatní souhlasili, prostě popustí stavidla.

Jednou jsem byl na jedné poradě s velkou spoustou lidí, kteří se navzájem příliš dobře neznali. Bylo to shromáždění konzultantů, kteří se sešli, aby prodiskutovali možnou spolupráci. Bylo to v nejhlubší recesi a všem nám dělalo starosti, že nejsou zakázky. Čekali jsme, až dorazí předsedající, a mezitím jsme si u stolu povídali o všem možném.

Na jednom konci stolu seděla Elisabeth, která měla názory na všechno a byla pevně přesvědčena o jejich správnosti. S kategorickým výrazem z ničeho nic prohlásila, že společnost X stále má, navzdory recesi, vydělávat nějakých šest set milionů švédských korun (67 milionů dolarů) za týden. Asi patnáct konzultantů, všechno špičkově vzdělaní, uvážliví a inteligentní lidé, souhlasně přikyvovalo. Jen si to představte – šest set milionů! Za týden!

Zatímco Elisabeth rozvíjela úvahy o tom, jak by se měla řešit situace v poradenských kruzích, já jsem se začal nad těmi čísly trochu zamýšlet. Nevěděl jsem, kde je vzala, a tak jsem raději mlčel. Mohla to být pravda; ale také to mohlo být hodně přitažené za vlasy. Opravdu jsem nevěděl. A jak jsme tak čekali, než schůze oficiálně začne, začal jsem si počítat, kolik by šest set milionů týdně bylo za rok. Papír mi na to nestačil.

Odpověď na své spekulace jsem dostal po poradě. Jel jsem taxíkem na další schůzku a šofér zapnul rádio. Ve zprávách říkali, že společnost X má podle očekávání vydělat něco mezi osmi a devíti miliony za týden (900 000 dolarů). Došlo mi, že Elisabeth měla ty informace ze zpráv. Také jsem si uvědomil, že osm nebo devět milionů týdně je daleko realističtější než těch šest set milionů, o kterých mluvila.

Ale moment. To, co řekla, přece reálné nebylo. Tak proč nikdo nereagoval? Nikdo v té konferenční místnosti nehnul prstem, nikdo její informaci nezpochybnil. Proč?

Protože mluvila tak přesvědčivě! Tvářila se naprosto sebejistě; když předkládala ta čísla, měla suverénní výraz a hlas se jí ani v nejmenším nezachvěl.

Ano, takto fungují Červení. Když něčemu věří, dají lidem najevo, že toto je jediná pravda a žádná jiná neexistuje. Ti, kteří mají smysl pro pořádek a řád, nyní mohou prohlásit, že to je podvodné chování, protože nyní víme, že firma X vydělávala osm milionů týdně, a ne zhruba šest set milionů.

Já jsem ale přesvědčen, že Elisabeth skutečně věřila tomu, co říkala. Vzala to za špatný konec, o tom není pochyb. Detaily ji určitě vůbec nezajímaly. Mně ale jde o to, že když mluvila tak přesvědčivě, když prohlašovala, že společnost X vydělává za týden dvojnásobek svého ročního příjmu – my všichni jsme jí na to skočili.

Aneb slovy jednoho mého dobrého kamaráda: dá se to udělat dvěma způsoby – tak, jak chci já, anebo špatně.

Zbytek si jistě doplníte sami.

JENOM MRTVÉ RYBY PLUJÍ S PROUDEM

Červení jsou stejně tak průkopničtí jako houževnatí. A proč nezmínit také pragmatičnost a rozhodnost, když už jsme u toho. Červeným nestačí dělat věci jako všichni ostatní. A pokud je něco těžké, neznamená to, že bychom se do toho neměli pouštět.

Červení se nebojí rozhodovat. Když všichni ostatní váhají, přemýšlejí a zvažují rizika, Červený přijde s tím nejkontroverznějším rozhodnutím. A většinou pak neustoupí. Jakmile je rozhodnut, vyrazí plnou parou vpřed.

Jejich neohroženost je vede k tomu, že se vrhají do věcí, nad kterými se ostatní hodně rozmýšlejí. Obvykle se to ukáže, když jde do tuhého a oni se nenechají zastrašit těžkou volbou nebo složitým rozhodováním. Není náhoda, že většina podnikatelů jsou Červení. Založit nový podnik – zvláště pokud jde o zcela nový podnikatelský záměr – není v našem současném typu ekonomiky nic pro změkčilce. Nezaškodí, jestliže hnací síla vychází ze sedadla řidiče. Chce to rozhodnou povahu, pokud má člověk něco prosadit, s vědomím, že riziko je součást každodenního života a že jde jen o to, vydržet usilovně pracovat od časného rána až do pozdního večera – řadu let. Červení si to uvědomují od samého začátku, ale nijak se tím nenechají zastrašit.

Potřebujete někoho, kdo by se věnoval nějakému konkrétnímu problému ve vašem bytovém družstvu? Třeba jste narazili na dodavatele elektřiny, který tvrdí, že s vaším elektroměrem není absolutně žádný problém. Nebo dodavatelská firma, která vám opravovala střechu a instalovala nové výtahy, pracovala ledabyle a teď za to nechce nést odpovědnost. Narážíte na hradbu telefonních operátorů a e-mailových adres a už se chystáte hodit ručník do ringu, když si náhle vzpomenete na toho chlapíka, který bydlí ve druhém patře. Není on tak trochu červený? Nebyl to on, kdo se odvážil na poslední schůzi vystoupit proti předsedovi, když se jednalo o aktuálním problému s odvozem odpadků? Ano, to je on!

Zapojte do akce chlapíka ze druhého patra a uvidíte, že se začnou dít věci. Možná ho budete muset trochu motivovat, vysvětlit mu, že sám tím může hodně získat. On to ale rozhýbe. A něco z toho, co se začne dít, bude dobré, opravdu dobré. Dodavatel, který se vykrucoval, vás znovu bude kontaktovat. Ten chlapík ze druhého patra si bude houby dělat z toho, že na něho někdo vztekle ječí.

Obecně vzato, dá se říct, že silné stránky Červených jsou často opravdu velmi silné. Vyjadřují se mimořádně jasně a na to, abyste rozpoznali červené chování, nemusíte nic podrobně zkoumat. Samozřejmě, časem se mnoho Červených naučí poněkud zdrženlivějšímu chování, ale většinou jim to nevydrží moc dlouho. Stejně to nakonec rozbalí naplno. Se vším, co to obnáší.

VŮBEC TO PŘEDTÍM NEBYLO LEPŠÍ. ZAPOMEŇTE NA TO, A ZAPOMEŇTE NA TO RYCHLE.

Červený netrvá na svém, pokud je přesvědčen, že existuje lepší řešení. Myslí mu to rychle a nemá problém rychle změnit názor. Dobré na tom je i to, že neodmítá nápady druhých, pokud zrovna sám žádný nemá. Stojí mu za to zabývat se čímkoliv, co může vývoj popohnat kupředu.

Někdy mohou rozhodnutí být malinko ukvapená, ale vůle k neustálé změně vytváří silnou dynamiku a flexibilitu. Pokud se něco dlouhou dobu nehýbalo, třeba pár týdnů, Červený s tím pohne. Někomu to může připadat stresující, ale když se zeptáte Červeného, proč změnil něco, co ve skutečnosti fungovalo, odpověď by klidně mohla být: protože jsem mohl.

Samozřejmě to má i stinné stránky. Červení se rychleji než kdo jiný nechají otrávit, když se rekapituluje, co už se udělalo, a nikdo nemá tušení, co se bude dít dál. Když Zelení a Modří mají pocit, že si konečně zvykli na novou organizaci, a myslí si, že pochopili, jak to má fungovat, Červený už má nalinkovaný další krok.

Je to dobré, nebo špatné? Co myslíte?

ZÁVĚRY K ČERVENÉMU CHOVÁNÍ

Tak co říkáte? Znáte nějaké Červené? Máte nějaké ve své blízkosti? Chcete-li poznat pár slavných červených lidí, vždycky můžete navštívit Fredrika Reinfeldta, Mikaela Persbrandta, Gundeho Svana nebo Görana Perssona. (Fredrik Reinfeldt, předseda strany Umírněných, byl v letech 2006 až 2014 předsedou vlády Švédského království. Mikael Persbrandt je švédský herec; snad nejznámější jeho rolí je výstřední Gunvald Larsson ze seriálu o komisaři Beckovi, natočeného podle slavných detektivek švédské autorské dvojice Per Wahlöö a Maj Sjöwallová. Gunde Svan je bývalý švédský reprezentant v běhu na lyžích; několikanásobný olympijský vítěz a mistr světa se po ukončení lyžařské kariéry stal automobilovým závodníkem. Hans Göran Persson, sociální demokrat, byl v letech 1996 až 2006 švédským ministerským předsedou – pozn. překl.) V případě Fredrika Reinfeldta i Görana Perssona je docela zajímavé sledovat, jak se oba naučili jednat klidně a vyrovnaně, a pak to srovnat s tím, jak doopravdy fungují a jaké je jejich základní chování. V mezinárodním pohledu pak máme třeba Baracka Obamu a Matku Terezu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V obklíčení idiotů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.