O autorce

Rosa Liksom, vlastním jménem Anni Ylävaara (*1958), je finská spisovatelka, dramatička, scenáristka a výtvarnice pocházející ze severofinského města Ylitornio. Pozornost čtenářů si získala již svou prvotinou Zastávka na jednu noc (Yhden yön pysäkki) publikovanou v roce 1985 a od té doby patří ke stálicím finské literatury. Její knihy získaly řadu literárních ocenění a jsou přeložené do desítek jazyků. Přestože se Liksom věnuje nejrůznějším literárním žánrům, prosadila se a proslavila zejména krátkými povídkami. V těchto mikropříbězích se přímočaře, bez jakéhokoliv moralizování a s neobyčejným smyslem pro detail i černý groteskní humor dotýká nejrůznějších společenských tabu a otvírá utajované problémy, ať už se týkají mladší či starší generace, žen či mužů. Činí tak s využitím přesně dávkovaných jazykových prostředků, k nimž patří nářečí, slang či argot. Velkého úspěchu dosáhl také její román Kupé č. 6 (Hytti nro 6), za který v roce 2011 získala Cenu Finlandia. Česky vyšel výbor jejích povídek Prázdné cesty (1997) a román Paní plukovníková (2019). Svými texty je zastoupena v antologii Za letních nocí se tu nespí lehce (2019). V roce 2020 získala Nordic Prize Švédské akademie.

Báchorka na obálku knihy

V Posiu dnes časně zrána přiletěla na pozemek Tauna a Lyydie Marjavaarových rozlícená včela a s největší pravděpodobností bodla jejich kocoura Villeho přímo do jazyka. Když paní Lyydia uslyšela vřískot, vyběhla ven a shledala, že kocourovi opuchl jazyk tak, že ani nemohl zavřít tlamičku. Kocour rozrušený danými okolnostmi skočil na svou paničku a drápky ji sekl do levého oka. Tauno Marjavaara sledoval situaci oknem z kuchyně a přivolal na místo neteř, která pracuje jako sanitářka. Ta přijela taxíkem z Kemi a poslala Lyydii Marjavaarovou do Laponské ústřední nemocnice na oddělení očních a ušních chorob. Tamější specialista shledal, že pacientce nehrozí oslepnutí. Kocourovi Villemu v průběhu dne opuchlý jazyk splaskl a kocour usnul hlubokým spánkem na lavici u pece. Situace včely v současné chvíli patrně není stejně růžová, neboť Tauno Marjavaara poslal svému sousedovi včelaři čtyřciferný účet za utrpení kocoura Villeho a způsobený všeobecný zmatek.

Rosa Liksom

Život je jen náhoda

Z finštiny přeložil Vladimír Piskoř

Pistorius & Olšanská

Příbram 2020

Edice Scholares

Svazek 63

Řídí Vladimír Pistorius a Petr A. Bílek

Rosa Liksom

Život je jen náhoda

Z finského originálu Väliaikainen vydaného nakladatelstvím Like Kustannus Oy v Helsinkách roku 2014 přeložil Vladimír Piskoř

Ilustrace Rosa Liksom

Obálku navrhl Otakar Karlas

Odpovědní redaktoři tištěného vydání Hana Kopuletá, Jakub Lang a Eliška Müllerová

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, Příbram

roku 2020 jako svou 287. publikaci

152 stran. Vydání první

Překlad knihy byl podpořen finskou nadací pro export finské literatury FILI.

Kniha byla redakčně a vydavatelsky připravena v rámci semináře Nakladatelská praxe na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze a vydána s laskavou finanční pomocí stipendijního fondu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze.

Copyright © Rosa Liksom 2014

Translation © Vladimír Piskoř, 2020

Illustrations © Rosa Liksom, 2020

ISBN 978-80-7579-092-7 (EPUB)

ISBN 978-80-7579-093-4 (MOBI)

ISBN 978-80-7579-094-1 (PDF)

ISBN 978-80-7579-086-6 (tištěné vydání)

www.pistorius.cz

Myslivec při honu na zajíce v Muurole utrpěl střelnou ránu do levého stehna poté, co mu prchající zajíc ukradl nabitou malorážku, namířil na něj a vypálil. Muž si přivolal chytrým telefonem sanitku, ta dorazila z Rovaniemi a zraněného odvezla do místní nemocnice. Tam mu střelu ze svalu vyjmul při lokálním umrtvení lékař s falšovaným diplomem a muž byl večer propuštěn domů. Jeho zdravotní stav je stabilizovaný. Útočník navzdory rozsáhlým pátracím akcím zatím nebyl dopaden.

JINÝ SVĚT

I

Je teď támhle v obejváku. Buďme úplně zticha. Je tam zapnutej počítač a rozsvícená čtecí lampička. Já zajdu opatrně oboje vypnout. Nebo aspoň počítač. Na další díl Emmerdalu se můžu podívat na telce v kuchyni. Počkej tady. Jo, počítač jsem vypnula, ale lampičku jsem nechala svítit, jen ať se neprobudí. A když už jsem tam byla, hodila jsem přes něj deku. Ležel zrovna na levým boku. To je dobře. Pokaždý, když vstává z pravýho, bejvá nevrlej až hrůza. Poďme do kuchyně, ať ho nezbudíme, chudák se pořádně nevyspal hromadu hodin. Víš, to je zase ta deprese. Začlo to v pondělí, když měl jít dělat doprovod. Nechutnala mu snídaně, a to jsem mu ji přinesla až do postele. Musela jsem odjet do nemocnice, začínala mi šichta, a on zůstal spát v ložnici s otevřenejma očima… jak dlouho to tentokrát bude trvat? Minulej měsíc ho ta deprese držela tři dny. Teďka ho to třeba přejde rychlejš, když tam takhle pospává a občas si olízne tlapku.

II

Rozhodla jsem se uspořádat dechberoucí letní svatbu, stejnou, ale jinou než Jemina předloni v létě. Jemina si na přípravu svatby vyhradila rok a půl. To bylo hodně málo. V posledních měsících měla co dělat, aby stíhala, až se z toho pak nervově zhroutila a odvezli ji do blázince. Já se rozhodla, že tuhle botu neudělám, a do svatebních příprav jsem se pustila už tři roky před dnem D. Ten musí bejt jedině o slunovratu na svatýho Jana, jinak celá svatba nestojí za nic, a samozřejmě ve Velký katedrále v Helsinkách, tam je megaskvělý prostředí.

Jen co jsem kámoškám oznámila, že chystám letní svatbu, přihlásilo se mi na pomoc pět dobrovolnic: Kelly, Ann, Jenna, Melina, Sara a Tiia. Z těch jsem si za družičky vybrala Kelly, Saru a Melinu, protože ty jsou ošklivější než já. Tanečky se dobře rozjely, zavolala jsem taťkovi do Bruselu a on hned slíbil deset táců na svatební účet, jenže s tím se přece vůbec nedá vystačit. Zavolala jsem dědovi na Madeiru a ten se úplně šíleně nadchnul, slíbil, že mi pošle dvanáct táců, protože on pokaždý chce fotříka trumfnout. Zbytek peněz jsem dostala od máti, která brečela, že vždycky musí všecko zatáhnout, a od kmotry, která dělá uměleckou maskérku a miluje oslavy, a taky od tety, která mi dala pět táců, protože mou matku, svou sestru, považuje za děsnýho škrťouna. Paráda, euráčů na svatebním účtu bylo čtyrycet litrů!

Několik tejdnů jsem surfovala na internetu a z tisíců svatebních firem jsem vybrala jednu americkou, aby navrhla a vyrobila všelijaký ty serepetičky jako ubrousky, origami, mašle… Samý tretky za deset litrů pro dvě stě hostů. Potom svatební šaty. Šla jsem okouknout všechny svatební salóny v hlavním městě, ale do jednoho byly něco příšernýho. A tak jsem s holkama podnikla tři marný výpravy do Stockholmu, než jsem v Paříži našla přesně ty pravý šaty. Navíc vyšly stejně lacino jako průměrný šaty v Helsinkách, stály jen pět tisícovek. Pochopitelně boty, kabelka, rukavičky, spodní prádlo a punčochy zvlášť. To všechno jsem pořídila na Champs-Élysées dohromady za šest devět devět táců.

Takže jsem měla pořešený svatební šaty, serepetičky a kostel. Místo pro hostinu se mi podařilo s tátovou pomocí zamluvit na zámečku Halikko. Na tohle všecko padly dva roky. Potom ještě zbejvalo sestavit menu, připravit program a sepsat guestlist, no a pochopitelně taky promyslet seznam darů. Menu jsem dala dohromady s šéfkuchařem v Halikku. Ten kuchař byl vážně supercool, hned od prvního setkání. Strávili jsme spolu pět úžasnejch víkendů.

Dva dny před svatojanským večerem přijel taťka z Bruselu a já jsem mu vylíčila všecko, co jsme s holkama zařídily. Taťka vzdychal, protože byl na mě moc pyšnej. Když večer ochutnával víno a obdivně si mě prohlížel, zeptal se mě, kdo bude ženich. Já, že cože, jakej ženich? A táta, to Jemina taky neměla před oltářem nějakýho opičáka, kterej by jí řek ano? Já, že měla, a brnkla jsem holkám, že co jako s tím teďka provedem. Sara navrhla, ať řeknu Jasuovi, aby mi dělal ženicha, že on jako strojař bude určitě souhlasit, ty maj přesně takovouhle pověst. Já na to, že Jasuovi říct nemůžu, protože je o hlavu menší než já. Pak jsem na to přišla. Zavolala jsem tomu kuchařovi z Halikka a zeptala se ho, jestli by šel se mnou k oltáři a udělal všecko, co by ženich na svatbě měl udělat. Hned řek, že proč ne, akorát že už je ženatej. Já na to, že to není žádná překážka, a on přijel a tu ženichovskou chorošku vystřihnul naprosto profesionálně a skvěle.

III

Příšerně se stydim. Včera jsem to zalomila na gauči při večerních zprávách v televizi a probudila se až ráno. Jere mě jako dycky přikryl dekou. Vstávala jsem s děsnym studem, protože kluci už odešli do školy. Maija si hrála na plejstejšnu v koutě obejváku. Ani se na mě nepodivala, když jsem se vlekla na záchod. Vyprdla jsem sračku do mísy, odešla do kuchyně a otevřela si pivo. Jen co jsem ho na stojáka před ledničkou vypila, odvážila jsem se křiknout na Maiju. Přišla, mračila se a naštvaně koukala na moji prázdnou plechovku. Řekla jsem jí, že ji hnedka odvedu do školky. Přikývla a šla se oblíknout.

Maiju jsem strčila do vrat školky kolem poledního. Dívala jsem se, jak rychle zaběhla dovnitř, a zamířila jsem do Siwy, kde jsem koupila kartón piv, žitnej chleba a balíček šunky za poloviční cenu. Došla jsem domů a vychlastala kartón. Flašku po flašce. Kurva, že mě hanba nefackuje, dospělá samoživitelka třech děcek a prochlastám celý dny. Nejvíc tim trpěj děcka, já vim, a za to se člověk stydí ještě víc. Místo abysem jim nakoupila jídlo, tak koupim pivo a chlastám.

Stydim se přemejšlet, proč se ze mě stalo to, co se stalo. Můžou za to okolnosti, stát, rodiče, smůla, náhoda, osud, ostatní lidi, nebo já sama? Nevzpominám si, že by otec nebo matka někdy udělali něco tak špatnýho, že bysem kvůli tomu musela začít pít. Prostě jsem začla. Nepamatuju si jak a kdy. Možná pomalu a nenápadně.

Vim, že zase co nevidět usnu na gauči v obejváku. Maiju vyzvedne ze školky Jere, to vim taky. Na něj se dá spolehnout. Až se potom kolem sedmý probudim, zajdu si do Siwy pro kartón a v době večerních zpráv to zase zalomim. Kluci mě chápou, nikdy se na mě zle nedívaj, a já se stydim i za to, že mě milujou.

IV

Janiho jsem poznala na parkovišti. Nacouvala jsem mu do zadku. Jak jsme se tam hádali o vině, naše aury se potkaly a on mě pozval do mekáče na jídlo. Šli jsme a tim tohle všecko začlo. Já jsem tenkrát byla ještě vdaná za Lateho a on ženatej se Susse. Já mám tři kluky a labradora Sakua, on tři holky a zlatou retríverku. Jani se věnoval potápění, mluví plynule anglicky a měří sto devadesát.

Náš vztah postupoval fakt rychle. Jani zažádal o rozvod a doufal, že udělám to samý. Já ale, nebuď tak hr, uvidíme. Jako realistka jsem si chtěla ověřit pár věcí. Požádala jsem ho o telefonní číslo na Susse. Trochu se divil, že jako k čemu ho potřebuju. Řekla jsem, že já zajíce v pytli nekupuju.

Zavolala jsem Susse a domluvila se s ní, že si dáme spicha v restauraci Amica. Když jsem ji uviděla, tak jsem nabyla pocit, že se snad známe už od dětství. Hned jsem se jí zeptala, jestli proti mně něco má. Řekla, že by mít mohla, ale nemá, protože ve mně jednoznačně vidí spřízněnou duši. Domluvily jsme se, že potáhnem za jeden provaz. Požádala jsem ji, aby mi vyjmenovala všechny dobrý Janiho stránky a všechny špatný. Těch dobrejch bylo třináct, špatnejch jedna. Jani je závislák. Závislák na endorfínech. Nedá ani den bez toho, že by neuběh pětadvacet kiláků. Když nemůže jít běhat, začne bejt zasraně nesnesitelnej, řekla Susse. Já na to, že oukej, to vydržim.

Pak jsme se domluvily na všech praktickejch věcech. Začly jsme dětma, protože na těch se rozvody obvykle hrotěj. Dohodly jsme se, že budem o děti pečovat dohromady, protože máme stejný výchovný zásady. Tři kluci a tři holky se k sobě náramně hoděj. Rozdělily jsme si rovnym dílem Vánoce, Velikonoce i zimní prázdniny. Pak přišli na řadu psi. Jídelníček, psí cvičáky a výstavní víkendy. Všechno do sebe zapadalo. Susse se zeptala, jestli si může nechat barák, co maj s Janim společně. Já na to, že jasná věc, Jani se může nastěhovat ke mně a Late může jít do pronajatýho kvartýru na nějakym lacinym sídláku.

Jamile rozvody nabyly právní moc, já a Jani jsme se vzali. Late se odmít odstěhovat, protože se skamarádil s Janim a začal běhat. Trénovali spolu jednou na newyorskej maratón, podruhý na berlínskej. Když chlapi pořád někde běhali, cejtila jsem se osamělá, a tak se Susse i s dětma nastěhovala k nám. Nejdřív jsme si spolu začly já a Susse, potom o pár měsíců pozděj udělali kamingaut i Late a Jani. Teď žijem v nádherný nově založený rodině, která čítá čtyry dospělý, šest dětí a dva psy a všechno u nás běží hladce. A brzo se naše rodina rozroste, Saku a Lilli čekaj šesterčata!

V

Nejprve mě vylili z práce, protože se tam snižovaly stavy, redukovalo se, restrukturalizovalo a racionalizovalo a taky zbavovalo nadbytečnejch. Dva roky jsem hledal novej flek, dostal se na tři pohovory, ale vostrouhal jsem. To byl muj první zářez. Žil jsem z podpory, takže zpočátku jsem byl v poho. Stará hákovala na stavbě, já vymetal bary, chlast mi chutnal a já si tak vykoledoval druhej zářez. Potom zdroje vyschly a stará řekla, táhni do prdele, já tě živit nebudu. Handrkovat se s ní mě ani nenapadlo, vypad jsem. Takže to už celkem dělalo tři zářezy. Jako bezdomovec bez práce jsem nasával vo sto péro, dycky jsem se k někomu přifařil. Naštěstí jsem měl aspoň auto. Zaparčil jsem ho kousek vod benzínky na Sörnäinenskym nábřeží a přespával v něm celý léto. V létě to byla paráda, jenže na podzim začly deště a jednoho dne, dyž jsem přišel z baru, auťák byl v tahu. Šel jsem se poptat cikánů u benzínky, jesli něco nevěděj. Jeden mi řek, že ten vrak vodvezla vodtahovka někam do prdele. Neměl jsem tolik hotovosti, abysem si káru vyzved, ale zato jsem zařadil těžkej stupeň. S ruskou kořalkou jsem to za vosum měsíců dopracoval až do špitálu v Meilahti. Tam mi felčar řek, že mi vypověděla službu slinivka a že mám dvě možnosti: buď jít rovnou do penálu, anebo na protialkoholní. Vybral jsem si to druhý, páč jsem si řikal, že radši o jeden zářez míň, než to zaříznout nafurt. Sušil jsem hubu dva roky, tři měsíce, devět dnů a padesát štyry minut, ale teďkon si odšpuntuju flašku brandy a naleju si ji do chřtánu.

VI

Dyž člověka hned vod rána přepadne pocit, že je všecko posranym nahoru, tak ví, že ho čeká blbej den. To vobvykle ani nevylezu z pelechu a celej ho prospim. Za takovejch dnů se mi vo Ottu postará Lauri. Umí mu povotevřít ledničku, aby si z ní Otto vytáh flašku s dudlikem. Dyž potom kluk začne vřískat, Lauri mu votevře balkónovky. Otto si tam po čtyřech vodleze. Já sem mu tam strčila bednu s hračkama, samý plastový, plísnivodolný hračky. S těma si hraje sám, anebo pak s Laurim. Otto už umí házet s jeho balónkem, do kerýho strkám kousky sejra, a Lauri mu ho pak nosí zpátky. Za blbejch dnů mívám pocit, že nemůžu nic dělat, dyž mám toho Ottu. Nedokážu se soustředit, abysem uvařila, uklidila, poslouchala muziku, hrála na plejstejšnu, projížděla telefon, dokonce ani abysem v bedně čuměla na nějakou realityšou. Za blbejch dnů akorát přemejšlim, že mám hroznej kvartýr, že tenhle sídlák je vohavnej, že na fleku umřu spěchem a vystreslá z týhle pidirodiny, že sem prostě normální posranej lúzr, dyž se nepřinutim ani se někam dovlíct a stoupnout si do fronty. Za blbejch dnů mám pocit, že kvalita mýho života v tomhle podělanym světě je tak daun, že bysem nejrači řekla všemu gudbáj.

Dyž člověka hned vod rána přepadne bezva pocit, tak vim, že mě čeká supr den. Vstanu, dám si sprchu, umyju Ottovi prdýlku a přebalim ho, Laurimu nasypu žrádlo a vyrazíme do front. Nejdřív projdem kolem fitka na autobusovou zastávku a vodjedem na správu sociálního zabezpečení v Kalliu. Při čekání na správě si povidáme s nějakou známou matkou vo zánětech středního ucha a rotavirech. Vodtud se pak svezem tramvají na péči vo dítě. Tam při čekání obvykle mlčim, protože tam bejvá hromada narušenejch. Nechci, aby po mně nebo Ottovi někdo vyjel. Nakonec naše cesta vede do fronty v potravinový bance. Potkávám tam matky, babičky a často i kmotry. Otto si to tam taky užívá, protože se vidí s kamarádama. Dyž mám suprovej den, může mi fronta vynýst extra balíček kafe nebo prací prášek a já aspoň vyperu. Dyž mám blbej den, tak je tam deset autobusů zmlsanejch ruskejch turistů, který nadávaj na balíčky vovesný kaše, páč nevěděj, jak zdravý je to jídlo. Naštěstí těch blbejch dnů bejvá fakt málo. Dyž mám suprovej den, vařim zdravě, použivám místo másla rostlinnej tuk, chodim s Ottou na dětský hřiště a stojim tam, ačkoliv bysem si mohla sednout na lavičku. Dyž mám suprovej den, řikám si, že mi nic nechybí a všecko je v poho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život je jen náhoda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.