O knize

Sergej Lebeděv se ve svém thrilleru Debutant nechal inspirovat skutečnými aférami spojenými s vraždami ruských emigrantů. Čtenáři odhaluje dlouhou historii vývoje bojových jedů v Sovětském svazu a upozorňuje na používání těchto zbraní pro likvidaci nepohodlných osob i v současnosti.

Skvěle gradovaný příběh k sobě přivádí Kalitina, bývalého vedoucího chemika utajeného vojenského výzkumného ústavu, v němž se vyvíjely bojové jedy, a podplukovníka Šeršňova, agenta FSB vyslaného, aby Kalitina zabil. Kalitin, vždy slepě oddaný své práci a považující se za stvořitele, jenž vyvinul dokonalý, neodhalitelný jed, nazvaný Debutant, se po rozpadu SSSR nechtěl smířit s úpadkem svého ústavu a se vzorkem svého vynálezu emigroval na Západ. Očekával, že tam ocení jeho schopnosti, ale byl pouze zpravodajsky vytěžen a se změněnou identitou poslán do ústraní. Plynou desetiletí, Kalitin stárne na lesní samotě a ve vzpomínkách se vracívá do svého světa – do Ruska, do dob socialismu, do uzavřeného města a přísně tajného ústavu, kde syntetizoval své jedy. Teprve když dojde k vraždě jiného uprchlého agenta neznámou látkou, která by mohla pocházet z jeho bývalé laboratoře, rozpomene se západní rozvědka znovu na jeho jméno a povolá jej do komise vyšetřující podivnou smrt. Tím však bezděky prozradí jeho ukrývanou identitu a ruská tajná služba za ním vyšle dva své agenty. A od tohoto okamžiku se k sobě oběť a vrahové neúprosně blíží…

O autorovi

Photo © Tanja Draškić Savić

Sergej Lebeděv (1981) žije střídavě v Moskvě a Berlíně a příležitostně se živí jako novinář na volné noze. Sedm let pracoval v geologických expedicích v severním Rusku a Střední Asii. Je autorem odborných sociologicko-filozofických prací, publicistických článků, poezie, esejí a především prózy, jejímž ústředním tématem je historická paměť ruského národa a vyrovnávání se postsovětské společnosti s tím, co po sobě zanechal předchozí režim. V češtině zatím z jeho pěti románů vyšly dva: Hranice zapomnění (Predel zabvenija, 2011) a Děti srpna (Ljudi avgusta, 2016). První z nich, který je dnes přeložený již do šestnácti jazyků, se zařadil na seznamy ruských cen Velká kniha a Národní bestseller. Velký úspěch měl i na mezinárodní úrovni, například časopis Wall Street Journal jej zařadil mezi 10 nejlepších knih přeložených do anglického jazyka a v Polsku byl nominován na středoevropskou literární cenu Angelus 2019.

* * *

„Sergej Lebeděv nepíše o minulosti, ale o současnosti. Píše, že jsme ještě nepřežili a nepochopili Stalinovu éru. Perestrojka se zdá být již zapomenutou minulostí, ale Stalin žije. V devadesátých letech jsme byli všichni romantici, mysleli jsme si, že toto je – svoboda. Ale člověk, který prožil celý život v táboře, nemůže vyjít z brány a zítra být svobodný. Místo perestrojky a svobody – rozkradená země, Rusové bojují s Ukrajinci a znovu staví pomníky Stalina. V kostelech se modlí za velké Rusko. To už není generace Stalina, ale její děti. Děti jejích dětí. Nekonečné a temné spojení. Lebeděvovi hrdinové hledají cestu, způsob, jak roztrhnout tuto pupeční šňůru…“

Laureátka Nobelovy ceny za literaturu Světlana Alexijevičová

* * *

Sergej Lebeděv je pozoruhodný spisovatel, který má dva vzácné dary: jedinečnost stylu a přesnou vnitřní optiku, která mu umožňuje vidět a pocítit celou hloubku antropologické katastrofy, jež se odehrála v Rusku ve dvacátém století. Lebeděv rozpoznal to, co je pro většina sovětských a postsovětských spisovatelů neviditelné.

Vladimir Sorokin

Sergej Lebeděv

DEBUTANT

Z ruštiny přeložil Milan Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2020

Edice Scholares

Svazek 64

Řídí Vladimír Pistorius a Petr A. Bílek

Sergej Lebeděv

Debutant

Z ruského rukopisu Дебютант přeložil Milan Dvořák

Odpovědní redaktoři tištěného vydání Debora Jurková, Juan Zamora, Helena Žáčková

Obálku navrhl Luboš Šedivý

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, Příbram,

roku 2020 jako svou 290. publikaci

200 stran. Vydání první

Kniha byla redakčně a vydavatelsky připravena v rámci semináře Nakladatelská praxe na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy a vydána s laskavou finanční pomocí Ministerstva kultury ČR a Nadace Český literární fond.

Copyright © 2019 by Sergei Lebedev

Translation © Milan Dvořák, 2020

Cover © Lubomír Šedivý, 2020

ISBN 978-80-7579-095-8 (EPUB)

ISBN 978-80-7579-096-5 (MOBI)

ISBN 978-80-7579-097-2 (PDF)

ISBN 978-80-7579-089-7 (tištěná kniha)

www.pistorius.cz

Homunkulus

(ze zkumavky, Wagnerovi)

Nu, tatíčku? To nebylo jen tak!

K srdci mě viň! Ne příliš pevně však,

sice by sklo se roztříštilo.

Tak jevům určeno to bylo:

přírodní – kroužil by až pod slunce;

umělý – prostor uzavřený chce.

(Mefistofelovi)

Aj, šelmo, pane kmotře, tobě dík,

neb dostavil ses v pravý okamžik.

To dobrý osud přivedl tě sem;

když jednou jsem, ať také činný jsem!

V tu ránu bych se do práce chtěl dáti.

Tys obratný, a to mi cestu zkrátí.

Goethe, Faust

Český překlad Otokar Fischer

Kapitola první

Vyrin už dávno uvykl tichým vleklým nemocem doprovázejícím blížící se stáří. V létě ale pociťoval strasti a utrpení těla mnohem zjevněji než v jiných ročních dobách. Dozrávaly a nabývaly síly koncem srpna, při každém výročí útěku, týraly klouby, cévy a zřítelnice a lehko odeznívaly na počátku podzimu, když polevilo vedro a zklidnil se barometr.

Možná takhle účinkuje rozsudek smrti vynesený in absentia, vtipkoval sám pro sebe, když na rtech cítil pelyňkovou chuť odložené smrti.

Nebo se mi mstí tělo, myslel si. Mstí se za nový obličej, vytvořený plastickým chirurgem. Za laserem odstraněné památeční jizvy a mateřská znamínka. Všechno si pamatuje a schválně připravuje odvetu na datum zběhnutí.

Kontaktní čočky měnící barvu očí způsobují soustavný zánět spojivek. V nohou tupá bolest z vložek v botách, které mají zvyšovat postavu. Vlasy mu zkřehly a v důsledku obarvení vypadávají. Být někým jiným je každodenní těžká námaha. A on pořád ne a ne si zvyknout.

Formálně jako minulý člověk už neexistoval. Byl tu jiný. Zfalšovaný, jehož životopis vybásnili mistři lži a převtělování.

Jiný jazyk. Jiné zvyky. I sny měl jiné. Jinou paměť, která jako by narostla nad tou původní.

Darovaná podoba se s jeho skutečnou podstatou slučovala pouze jako protéza, jen párkrát ji pocítil jako svou přirozenou součást.

Tělo, i když přepsané a překreslené skalpelem, si uchovávalo niternou paměť střev, ledvin a jater, ve kterých se usazují a krystalizují strusky bytí, žlučové a ledvinové kameny. Vzpíralo se, odmítalo novou podobu, nové jméno a nový osud. Stavělo se na odpor, ačkoli návratu pro Vyrina nebylo a být nemohlo, ježto kvůli rozsudku nabyla banální metaforická sentence přímé právní moci.

A on se naučil nikoli potlačovat, nýbrž oceňovat a se sympatií pozorovat tu umíněnost chátrající tělesnosti, která zamítala falešné, vnucené tajemství druhého zrození. Tělo, tělo, jenom tys mi zbylo, říkával občas s podivnou pubertální něhou. A tělo mu opravdu zůstalo jako jediný hmotný důkaz, že kdysi existoval jako ten dřívější.

Avšak bylo tu také jiné svědectví, jemu nepřístupné a nepodřízené. Papírový přízrak. Záložní duplikát života. Svébytné archivní „já“, jaké obyčejní lidé nemají.

Osobní spis důstojníka.

Extrahovaná podstata toho, kým byl dříve. Když ještě nebyl přeběhlík, ještě nebyl zrádce.

Šanon z bleděmodrého kartónu. 225 × 330 × 25 mm.

Kontrolní fotografie. Nacionále. Vlastní životopis. Hlášení o zařazení do služby. Podpisem stvrzený příslib mlčenlivosti. Záznamy z bezpečnostní prověrky. Test odolnosti: terénní běh na tři kilometry. Posudky: lejstra, lejstra, lejstra.

Věděl, že po jeho přeběhnutí byl vydán rozkaz s označením „Přísně tajné“ a se dvěma nulami v čísle – „O opatřeních v souvislosti se zradou Vyrina A. V.“. Na sekretariátu mu předčítali takové rozkazy u jiných. Byly stejné, jako napsané přes kopírák. „Ideový přerod. Mravní pád. Podniknout opatření k lokalizaci důsledků zrady.“ Měnila se jen jména potrestaných – kádrováků, vedoucích výcvikových složek nebo náčelníků odborů, kteří neprojevili náležitou bdělost a nerozpoznali předem potenciálního zrádce.

Jemu bylo ovšem jasné, že v jeho případě byly důtky uděleny zbytečně. On sloužil systému oddaněji než jiní. A více než jiní se vylekal, když se země začala rozkládat a zdálo se, že po ní se zhroutí i systém.

Sám sebe přesvědčoval, že už uplynuly skoro tři desítky let a informace i agenti, které vyzradil, to vše dávno ztratilo význam. Agenti, říkal si, by se stejně provalili, stejně by je někdo shodil, když ne já, tak někdo jiný. Já jsem je prostě stihl vyhandlovat včas, jako peníze, které brzy katastrofálně zdevalvují. Ještě tak rok nebo dva, a kdo by potřeboval například údaje o vyzvědačské síti v prostředí antisovětské emigrace nebo v řadách evropských komunistických stran? Když sám Sovětský svaz už přestal existovat?

Když to zvážil racionálně, domníval se, že je v relativním bezpečí. Ovšem osobní spis, který zůstal tam, za hranicí vlasti, již nemohl překročit, byl jako vúdúistický panák, do kterého může kouzelník v libovolném okamžiku vrazit své smrtící jehly.

Proto Vyrin čas od času pocítil bezdůvodný úlek a prohlížel si vlastní ruce, břicho, krk a obličej, jestli na nich nemá nějakou neobvyklou vyrážku nebo vřídky, ony podivné příznaky, které občas lidem pošle velemoudrá instance. V takových chvílích se mu zdálo, že existuje mlhavá a osudová spojitost mezi tělesností a papírem, že dokument zanechaný v archívu má vlastní smyslové vjemy, a ví tudíž víc, než je v něm napsáno, že obsahuje jednostrannou duši fúrie, která dovede jen hledat a mstít se.

Papír si žádá krev, šeptal si, když vzpomínal, jak mu vydávali bytelně těžké kartónové slohy obsahující spisy o operativním sledování a operativním rozpracovávání. Tenkrát byl ještě nadháněčem, ne lovnou zvěří. Zabýval se těmi, kdo byli vypovězeni, uprchli nebo odcestovali na Západ. Odjížděli, ale jejich spisy zůstávaly uloženy v archívu, a když bylo zapotřebí, služba si je vyzvedla – tak se tomu v jejích řadách říkalo: „Vyzvednout spis z archívu.“

Ze sklepení. Z hlubin. Ze dna.

Ve spisech bylo všechno. Tisíce stran. Přepisy odposlouchaných telefonních hovorů. Agenturní hlášení. Svodky sledování. „Dopoledne k opuštění domu sledovaným ani k navštívení jeho bytu osobami známými rozvědce nedošlo. V 16.35 hod. vjel do dvora sledovaného automobil značky…“ „V 10.05 hod. vyšel z domu a směřoval do pekařství, kde zakoupil bochník bílého chleba…“

Bledá písmena – páska na psacím stroji už byla vyklepaná – byla odrazem bezmocnosti a životní chudokrevnosti sledovaných. Pamatoval si tisíce takových řádků. Jejich fádnost na něho dříve působila jako afrodiziakum; bylo to zjevné zosobnění moci služby a nicotnosti jejích vnitřních nepřátel – broučků, žoužele, hmyzu pod lupou.

Teď, po novém životě ve svobodné zemi, se mu zdálo, že tehdy četl paranoidní román bez autora, text textů, který psal posedlý státní paměťový stroj. Román usilující o úplné zahrnutí veškerého života a o vytvoření jeho policejní kopie.

Stát je ale vždycky kyklop, jeho pohled je nestereoskopický a jednostranný. Vidí jen vodoznaky loajality a neloajality. Odrazy výchozích podezření, nabývající zdánlivého zhmotnění v nahodilých událostech. Proto policejní šanon, myslel si, není duplikátem života. Nýbrž jeho zvláštním, temným, okleštěným dvojníkem, utkaným z udání, ukradených a odposlouchaných slov a ze skrytu odpozorovaných výjevů; zdrojem utajené zlověstné moci, jež spočívá v samotné možnosti strhnout ochranné příkrovy všednosti.

I on vytvářel takové dvojníky, aby za jejich pomoci pořádal hony na lidi.

A teď se konal hon na něho.

Vyrin to nemohl dokázat, jen to šestým smyslem oběti vyciťoval a nahmatával. Nevěděl nic najisto, jejich služba se o své tajnosti nedělila ani uvnitř sebe samé. Jen se domýšlel, že byl vydán – mohl být vydán – další, neveřejný rozkaz, stín onoho očíslovaného: „O opatřeních v souvislosti se zradou…“ Rozkaz a zároveň rozsudek. Vždyť v devadesátých Vyrin vypovídal před policisty, kteří vyšetřovali podnikatelské vazby jeho bývalých kolegů, nastrčené firmy, vyvádění a praní peněz. Tenkrát to vypadalo nevinně. Teď ne.

Psychologové ho varovali, že by se ho mohla zmocnit iracionální touha zavolat na velvyslanectví a vzdát se. Anebo nesmyslně zariskovat, hloupě zanedbat pravidla konspirace, jako by si podvědomě říkal o odhalení.

Nikdy přece nic takového nepocítil.

Také ovšem psychologům nevykládal, že se pověrčivě bojí něčeho docela jiného – neblahé shody okolností, nějaké bezvýznamné bludné náhody, osudové maličkosti. Trapné nahodilosti. Jako ta, která se odehrála před měsícem, kdy poštou dostal vyrozumění na hlavičkovém papíře, že byl vybrán za porotce.

Loterie, zásah naslepo: počítačový program ho vybral z tří set tisíc obyvatel města. Dalo by se dokonce říct, že to bylo dobré znamení, potvrzení, že jeho osobní údaje falešné ražby u nezasvěcených ouřadů nevyvolávají pochybnosti, nýbrž obíhají a jsou přijímány stejně jako u všech ostatních.

On ale zpozorněl. Jako by pocítil cizorodý, slídivý dotek nebo nevraživý pohled. Vždyť od samého počátku mu najisto slibovali, že jeho nové jméno se nedostane do oficiálních výběrů nebo seznamů. Musel zavolat řídícímu důstojníkovi. Ten se omluvil a přislíbil, že bude vyškrtnut. U soudů prý aktualizovali program a kompatibilní databáze, čímž k tomu přehmatu došlo.

Vyrin trval na tom, že bude postupovat zaběhlým, legálním způsobem a požádá o zproštění funkce ze zdravotních důvodů. Že nezanechá elektronické stopy, které by mohly nepřímo poukázat na výjimečný status pana Michalského. Důstojník se jen zdvořile pousmál.

Předchozí řídící orgán ještě pamatoval studenou válku. Zeď. Nedávno šel do důchodu. Novému bylo trochu přes třicet. Chodil teprve do školky, když Vyrin utekl. Nejspíš se mu zdálo, že svěřený muž je něco jako nepotřebný odpad, stařecké haraburdí zbůhdarma se válející na půdě.

Domnívá se, že mi z nudy přeskočilo, myslel si Vyrin.

Nejprve měl cukání odjet. To si ale hned rozmyslel: kdyby ho přece jen sledovali, mohl by ho chvatný odjezd prozradit. Proto prožil měsíc v přísném, snad až v příliš přísném souladu se svým neměnným denním režimem nevrlého starého mládence ve výslužbě.

A pak deptající pocit znepokojenosti konečně vymizel a zůstaly jen obvyklé a otravné neduhy.

Začínal srpen. O dopolednách na městském trhu prodávali farmáři u pultů zářících tmavočerveným vínovým leskem a obklopených zlatým hukotem vos pozdní višně, které se dávají do proslulého místního dortu.

Ty višně byly trošku opojné. Během svých cest neviděl takové plody, goliáše mezi višněmi, mohutné nad všechny proporce až k olbřímím rozměrům. Sáček těch bezvadně sladkých pochoutek si koupil, ale nedokázal ho celý sníst, neboť v nich bylo příliš mnoho chuti bez chuti, neživé ovocné dužiny, jako kdyby člověk líbal rty, které se v narkotickém spánku ani nezachvějí.

Rozhodl se pro procházku po své oblíbené delší trase, aby si vynahradil vleklé týdny poustevničení. Od řeky, která dělila město vejpůl, plné peřejí a po deštích kalné, od její zběsilé vody, uhánějící a proměňující se hned v pěnu a hned v dunivou vlnu, každou vteřinu nabývající nové povahy, se vydal do kopců, do lesa, který byl tmavý i za slunečného letního poledne.

Vystoupal po ulici vedoucí od hlavního náměstí kolem domu oblíbeného u turistů, kde z vikýře trčela a skláněla se nad dlažbu prazvláštní socha, kníratý janičár v malované vestě, s jataganem v pravičce a štítem v levičce, připomínka ukrutného tureckého obléhání a někdejší hrozby z východu.

Vyrin už dávno na město nepohlížel jako turista. Nebavily ho ani skotačící postavičky na orloji, ani strmá lanová dráha, ani chodby v hradním vrchu. Osamělý vrahoun se dvěma půlměsíci na štítě, které se jeden od druhého odvracely a podobaly se obráceně otočeným závorkám – božstvo nebezpečných časů a neblahé hodiny –, však pro něho neznamenal už vůbec žádnou zábavu. Připadalo mu, že jestli si pro jeho duši přijde zabiják, janičár ho upozorní, dá mu znamení.

U domu s janičárem se kupili turisté. Uslyšel drmolení ve své mateřštině, které po poustevnické samotě zaznělo tak náhle a pronikavě, jako by v těch všedních slovech byl ukryt tajný, ani samotnými mluvčími netušený druhý smysl. Vyrin nevzrušeně přešel na protější stranu ulice, aniž otočil hlavu, podíval se na odraz ve výkladu, ale nespatřil nic zvláštního, jen obyčejné nedělní výletníky.

Vilová čtvrť. Botanická zahrada na předměstí. Zevnitř opocené tabulky skleníků, jako kdyby tam horce dýchalo, zalévalo se čpavým potem a hromadilo síly k vyražení ven cizokrajné tropické rostlinstvo, které převzalo dravé způsoby plazů a hmyzu.

Vyšel na hlinitou cestu vinoucí se v serpentinách po svahu údolí, les byl pohádkově veliký. Rostl po sesouvajících se stráních vápencového hřebene, který se stržemi vrhal do zamlženého podrostu a do zelené zatuchliny kapradin a mechů. Ztrácely se v něm vzdálenosti, cesta se zprudka kroutila, slunce svítilo hned zprava, hned zleva. Když se ale člověku už zdálo, že zabloudil, ozval se zdálky dunivě a jasně chrámový zvon – a vlastně kvůli táhlému volání zvonoviny, vůdčímu, povzbudivému a zahánějícímu obavy, měl Vyrin rád tuhle cestu mezi vzrostlými smrky připomínajícími mu dětství.

Kráčel a cítil, jak jeho tělo naplňuje blažená únava. Na téhle cestě si pamatoval každý kořen a každou prohlubeň a už dopředu si představoval, jak se vlevo vynoří pastevní lučina osázená jeřáby – jeřabiny se už asi nalily barvou – a pak mu zavoní milý a laskavý dým z pece na statku… Chůze ho i znavila, i povzbudila, nedávné strachy mu připadly nesmyslné. Vypadá to, pomyslel si, že jsem opravdu zestárl a začal být zbytečně podezřívavý.

V poslední zatáčce už se otevřel výhled na chrám. Ten stál na kamenné podestě, která roztínala horní konec údolí vedví. Žlutá fasáda zarámovaná dvěma věžemi se zvony byla pokračováním svislé stěny útesu. Chrám svou velikostí značně předčil městskou katedrálu. Tady v horském průsmyku byl zbudován na starobylé poutnické stezce a majestátními klenbami naznačoval velikost a význam něčího dávného prozření a nabytí víry, k němuž došlo v mlčenlivém osamění skal.

U zadní zdi chrámu byl ve stínu kaštanů hospodský dvorek se solidní kuchyní. Trvale zde pracující číšníci Vyrina poznávali – anebo předstírali, že ho poznávají –, nepouštěli se s ním do řeči, ale zdrženlivě a uctivě se usmívali. Tady se naplno cítil jako pan Michalski; příjemný a vzrušující pocit sloučení, splynutí skutečné a vymyšlené osoby si jako vzácný dárek odvážel s sebou domů tramvají jedoucí po dně údolí.

Dnes byla zahrádka plná, však bylo léto a volný den. Jediný neobsazený stůl stál na kraji, za rozložitým stromem. Vedle bylo pískoviště a houpačka. Určitě přiběhnou rozjívené děti a spustí povyk… Sedával raději mezi důstojně obědvajícími lidmi, za cizími postavami, v oparu klidných rozhovorů, za cinkání nožů a vidliček, jež je nezpůsobné odposlouchávat, fotografovat nebo na ně příliš usilovně zírat.

Začal lidi kolem sebe zkoumat, jestli se někdo nechystá odejít. Ne, seděli všichni uvolněně, s veselou zahálčivostí. Brunetce u nejbližšího stolku zůstala nad horním rtem pikantní skvrnka od crème brûlée. Neolizovala si ji a neotírala, poněvadž věděla, jaký je na ni sexuálně přitažlivý pohled. Krk měla obkroužený náhrdelníkem z tmavého kovu, podobným obojku – příznakem dráždivé vášně, trýznivé rozkoše, který si do hostince u chrámu navlékla s vyzývavou opovážlivostí.

Sestra brunety, těhotná, nejméně v osmém měsíci – šaty povytažené vzdutým břichem odhalovaly její plné a pevné nohy –, pojídala čokoládový dort a řízek naráz s takovou chutí, jako kdyby to dítě přezrálo, narodilo se zůstávajíc v jejím lůně a vyžadovalo svůj díl nejvybranějších krmí.

Vyrin chtěl odejít. Zlehka se mu zamotala hlava z únavy, z hustých vůní a z hutnosti cizích hlasů – vesnice je maličká, všichni jsou tu příbuzní ve třetím či čtvrtém koleni, což páchne dusivou zatuchlostí krvesmilstva a vypuzuje cizáka jako slaná mořská voda.

Cítil však okouzlení zářivě mihotavým světlem v listoví kaštanů, nažehlenými – bez jediného zvrásnění – ubrusy, barvou blankytné hlíny, vysokohrdlými lahvicemi s ledovou vodou, nevinným hlučením sousedů a baletními pohyby číšníků nesoucích na předloktích obrovské tácy se šesti nebo osmi talíři, kde mezi elegantně načepýřeným, jako by právě vyšel zpod rukou kadeřníka, salátem – šťavnatou zelení s purpurovými žilkami – pluly nad hlavami zlatisté, spečenou strouhankou obalené řízky podobné potrhaným výronům mědi, vyplivovaným rozpáleným hrdlem tavicí pece.

Mňam, mňam, mňam, prozpěvovala a našeptávala těhotná svému nenarozenému miminu. Nezvučně dul do zlaté trouby anděl s naběhlým vápencovým obličejem nad zadním vchodem do chrámu. A Vyrin pocítil, jak padá do toho bezstarostného léta, klenoucího se nad celou zemí.

Poručil si pivo a steak. Na vůni chmeloviny se slétly vosy. Nevábily je zbytky sladkostí na talířích sousedů, medové a čokoládové šmouhy, nýbrž jen chmel. Lezly po okraji sklenice, snažily se usednout na rameno, na ruku, neodbytně a vytrvale kroužily. Máchl po nich a málem pivo rozlil. Trpěl těžkou alergií na hmyzí jed. Když ještě působil ve službě, říkali mu lékaři, že to bude s věkem sílit, a nabízeli mu, že ho ze zdravotních důvodů vyřadí ze stavu. Vosy, vosy, vosy – postavil sklenici co nejdál od sebe, cvrnknutím srazil ze stolu jednu a pak druhou, přičemž zalitoval, že si nevzal bundu.

Žihadlo. Zezadu do odhaleného krku. Nenadálé a velmi bolestivé, jako injekce píchnutá nezkušenou zdravotní sestrou.

Chňapnul po zasaženém místě, ale vosa už odletěla. Zaměstnán vlastní bolestí se obrátil a mechanicky zaznamenal, že nějaký muž odchází a nasedá do auta. Poznávací značka nebyla místní.

Krk začal trnout. Bolest vystřelovala dolů i nahoru, do ramene, po tváři, na spánek. Prsty nahmátl v rance cosi mikroskopického, snad žihadlo.

V hlavě se mu zatmělo. Dech se zrychlil. Po těle proběhlo suché pálení. S námahou se zvedl a vydal se na záchod.

Omýt se. Omýt se studenou vodou. Vzít si prášek. Ale nejdřív se omýt. Jak se mu svírá hrdlo! Vypadá to, že lék už nedokáže spolknout. Kůže mu hoří.

Sotva stál. Opřel se o umyvadlo a nemotorně si opláchl tvář. Vosa ho bodla do pravé strany krku a pravička se skoro už neohýbala. Prostrčil, protlačil si do hrdla tabletku. V zrcadle spatřil šedivý, bezkrevný, ale přitom zevnitř oteklý obličej, jako by se čísi zlá vůle pokoušela zničit práci plastického chirurga a násilně mu vrátit dřívější podobu.

Prášek už měl zabrat. Nejnovější preparát.

Ale neúčinkoval.

Na šedivé pleti se začala rdít vyrážka. Břicho sevřela křeč. Sesul se na podlahu, zabodl pohled do dlaždic a všechno pochopil. Onen muž mezi návštěvníky hostince nebyl. Tam, kde zaparkoval, místní svá auta nenechávají.

Posledním vypětím sil se zvedl, přidržel se zdí a vymotal se do chodby. Otokem rdoušené hrdlo mu nedovolovalo volat o pomoc. Na venkovních schůdcích se srazil s číšníkem nesoucím z kuchyně podnos s láhvemi a sklenicemi. Ten si pomyslel, že host je nemožně, pod obraz opilý, a odtáhl se od něho. V tu chvíli Vyrin upadl, spolu s číšníkem se skutálel ze schodů, uslyšel hlasité řinčení rozbitých nádob, doufal, že si toho všichni všimli a obracejí se, a zasupěl, zabublal někomu rovnou do ucha:

„Sanitku… Policii… Je to atentát… Nejsem opilý… Někdo mě otrávil… Otrávil…“

A sklesl, slyšel ještě zvuky okolního světa, ale už nechápal, co znamenají.

Kapitola druhá

Ti dva generálové se dávno znali. Sloužili spolu ještě pod rudými prapory se srpem a kladivem.

Generálporučík byl tehdy předsedou stranického výboru. V utajení pak řídil oddělení označené jen číslem, které se neuvádělo ani v nejpřísněji tajném organizačním schématu. Generálmajor byl jeho zástupcem, a tedy také následovníkem a soupeřem. Stranický výbor byl dávno zrušen. Oddělení se ale uchovalo. Ve zdraví přežilo všechny reformy jejich instituce, změny názvů i šéfů, dělení i slučování. Jako dříve mělo jen číslo a ve struktuře služby nebylo uvedeno.

Rozmlouvali v místnosti chráněné proti odposlechu a nemuseli se obávat cizích uší. Ale sama jejich specifická mluva, plná profesionálních eufemismů a svou podstatou záludná, účastníkům rozhovoru umožňovala soustavně nedoříkávat a stavět věty tak, aby se daly vykládat jako jistota i jako pochybnost.

Oba chápali, že jejich dnešní rozmluva nejspíše vyústí v rozkaz, neveřejný, nezaregistrovaný v systému tajného úředního postupu, který však musí být schválen až úplně nahoře. Každý z generálů si přál vyhnout se zodpovědnosti za možný proval, ale získat svůj díl výhod v případě úspěchu. Každý věděl, co si myslí ten druhý.

„Soudě podle zpráv sousedů zemřel po čtyřech dnech v umělém kómatu. Organismus, dá se říct, to skoro zvládl. Není vyloučeno, že dávka byla nedostačující. Nebo byl zvolen nesprávný způsob vstříknutí. Možná si stihl vzít blokovací prášky. Anebo účinnost přípravku snížila nějaká jiná cizí látka. Jistý vliv mohl mít faktor počasí. Tlak. Bylo to v horách, ve výšce. Než ztratil vědomí, stihl oznámit atentát. Číšník v restauraci byl, jak se ukázalo, bývalý policista. Jiný by tomu nepřikládal význam, pokládal by to za blábol opilce…“

„Chtěli tedy sousedé poprask, nebo nechtěli?“

„Podrobnosti nám přirozeně nesdělují. Je možné, že se budou snažit udělat z nouze ctnost a tvrdit, že veřejná povaha akce byla naplánovaná od samého počátku.“

„No, tak přejděme k našim informacím.“

„Byl vytvořen meziresortní vyšetřovací tým. Jsou zapojeny mezinárodní protokoly. Začaly se obracet na zahraniční chemické experty. Specialistů s potřebnou kvalifikací je hodně málo. Povolali čtyři. Tři známe, jsou v registraci. Proslulí lidé. Ale toho čtvrtého v záznamech nemáme. Veřejné informace o něm nejsou. Na naši žádost byly vzneseny dotazy ke kompetentním důvěrníkům. Nikdo o takovém vědci neslyšel. Pokračujeme v pátrání. Dali jsme pokyn zahraničním rezidenturám.“

„Ano, když se na to pohlédne nezaujatým okem, je to nějaký profesor na zkyslou zelňačku.“

Oba se zdrženlivě uchechtli.

„Jeden pramen hlásí, že dříve se ten profesor akcí po policejní linii neúčastnil. Možná ho využívali vojáci, ale o tom pramen neví. Není do vyšetřování bezprostředně zapojen. Jeho další možnosti jsou omezené. Jenom koordinuje spolupráci ze strany policie své země.“

Oba generálové se odmlčeli. Dobře si představovali úřední strategii, když se věc týká mimořádné události: řízený chaos, halda lejster, dohadování, dokumenty, o které je třeba se podělit s jinými instancemi. Vynucené odstoupení od pravidel utajení. Jednorázové komise. Externí odborníci, kteří by jindy neměli přístup ani na práh. Ať plánovaně nebo neplánovaně, rozběhla se operace sousedů a bezděky jim poskytla skvělou šanci, o které nevědí.

„Je velice pravděpodobné, že tím profesorem je Kalitin,“ řekl konečně zástupce.

„Ano. Je to pravděpodobné. Přesně jeho vědecké zaměření. Jako vyšité. A protože podezření zjevně padá na naši zemi, je nanejvýš rozumné přizvat právě jeho. Samozřejmě pokud je ještě živ. A pokud mu to myslí.“

„Je mu teprve sedmdesát. Předpokládám, že pečuje o své zdraví. I tělesné, i duševní.“

„Máme adresu?“

„Pramen ji ohlásil.“

„A nezkompromitujeme toho zpravodaje?“

„To se s jistotou říct nedá.“

„Je cenný?“

„Průměrně. Kvůli své minulosti v NDR se netěšil příliš velkému služebnímu postupu. A brzy půjde do penze.“

„Jasné. Je třeba vydat rozkaz rezidentuře. Ať se na to podívají. Vyslat ty nejlepší.“

„Když vše zjistí, je možné připravit akci. A požádat o souhlas.“

„Zajímavé. Jestli je to Kalitin, bude to zajímavé.“

„Debutant…“

„Ano. Debutant. Jeho milovaný.“

„Nikdo z dnešních operativců s Debutantem nepracoval.“

„Toho jsem si vědom.“

„Ale jeden kandidát tu je. Provedl operaci s Kalitinovým raným preparátem. Zahraniční zkušenosti ovšem nemá. Ale narodil se tam a vyrostl. Jeho otec sloužil v naší skupině vojsk. Tady je osobní spis.“

„Podívám se. Všechny nezbytné pokyny odešlete okamžitě.“

„Provedu.“

Zástupce vyšel z místnosti.

Generál otevřel šanon.

Kapitola třetí

Had a číše.

Někdy se Kalitinovi zdálo, že ho ten nenápadný a pro ostatní zevšednělý emblém pronásleduje.

Vývěsní štíty lékáren. Všudypřítomné vozy záchranky. Krabičky léků. Přijímací místnosti nemocnic. Jmenovky zdravotnického personálu. Už se ovšem skoro naučil od toho odmyslet, nevšímat si, nevnímat význam znaku adresovaný osobně jemu.

Teď to tak ale nebylo.

Podezření lékařů budila jeho vlastní podezření, o kterých se nesměli dovědět. To, co se odehrávalo v jeho organismu, mohlo být opožděným důsledkem dávných pokusů, vzedmutím předvčerejší vlny. Vždycky co nejpřísněji dodržoval bezpečnostní pravidla, jenomže jeho látky byly až příliš nevyzpytatelné, neochočené a neúplně prozkoumané. Jeho děcka. Jeho dědictví.

Některé léčebné postupy, jež s ním doktoři prováděli, vyžadovaly místní znecitlivění.

Narkóza zvolená anesteziologem měla skrytý a nevinný vedlejší účinek, něco jako slaboučký, amatérský „elixír pravdy“. Kalitin zachycoval výrazné, přesné, jakoby zdigitalizované vzpomínky, sentimentální sny o minulosti. O tom, na co si už hodně dávno v bdělém stavu nevzpomínal.

Byl znovu klouček, školák, poslušný syn, který dosud nepotkal své poslání a nezískal mentora. Nalézal se v oné době zrání, kdy je živa dětská schopnost osídlovat svět velikými tajemstvími a zakoušet strach i nadšení z nevysvětlitelného, ale kdy se už kladou počátky racionálního životopisu; v této živé protichůdnosti se někdy, i když ne v každém životě, rodí přitažlivosti, tíhnutí, symboly a hlubinná předurčení osudu.

…Každý rok o Velikonocích s rodiči chodí na návštěvu ke strejdovi Igorovi.

Vlastně neví, co jsou to Velikonoce. O masopustě se pečou bliny. O Velikonocích se v odvaru z cibulových slupek barví vejce a dělá se mazanec. Je to svátek? V trhacím kalendáři není. Ve škole se o něm nemluví. Zdá se, že ani rodiče tak docela nechápou, proč se mají Velikonoce slavit. Nejspíš by to ani nedělali. Ale když je strejda Igor pozve, nejde odmítnout. Zavolá a stanoví den, o Velikonocích v telefonním rozhovoru ani slovo, ty se jakoby samy sebou rozumějí.

Kdo to je, ten strejda Igor? Hoch se domýšlí, že to ve skutečnosti není jeho opravdový strýc. Nebo přesněji řečeno ne tak úplně strýc – pokrevní pouto tu je, ale je spletité a žádá si, aby člověk skrupulózně, na lékárenských vážkách vypočítával dílky příbuznosti a listoval ve starých odřených albech, která se schraňují v nejtajnějším koutku a je zakázáno si je prohlížet v nepřítomnosti dospělých. Mezi neznámými tvářemi, nepochopitelnými místy, krajinami, domy a idylickými pozadími provinciálních fotografických ateliérů se tam náhle mihne žena v bílých šatech sedící u antracitové hory koncertního křídla a hledící do rozevřeného tajnopisu not. Ta také zřejmě bude počátkem záhadného řetězce tělesných proměn tenkého v tlusté, vysokého v nízké, tmavého ve světlé a naopak, jehož posledním článkem je strejda Igor.

Chlapec se už naučil, že na některé lidi z fotografií je marné se vyptávat. Stejně mu neodpovědí nebo sešmodrchají nějaké nesmysly. Na ty, kdo jsou vedle, na sousedy a otcovy kolegy z práce, se ale ptát může.

Na všechny kromě strejdy Igora.

Rodina bydlí v novém městě. Před deseti lety tu byla liduprázdná tajga. Proto jsou tu všichni noví přistěhovalci a nadšenci – tedy tak jsou vynášeni v oslavných řečech. Město je obehnáno zdí. Šedou betonovou ohradou s ostnatým drátem na konzolách. Zeď je postavena jakoby z jednoho kusu a mezi ní a obytnými bloky leží vykácené proluky. Z míst za ní jim nikdo nemůže zavolat na domácí telefon. Poslat dopis na domácí adresu. Přijet k nim na návštěvu. Jejich město není na mapách, v informačních příručkách ani v atlasech. Nejezdí sem vlaky pro obyčejné cestující. Nelétají obyčejná letadla. O městě se nepíše v novinách. Nemluví v rozhlase. Neukazuje se v televizi. Jmenuje se Sovětsk-22. A pro ty, kdo tam bydlí, je to prostě město.

Pokud si kluk pamatuje, za zdí nikdy nebyl. Přesto ale ví, odkud s rodiči přijeli. Matka často s lítostí mluví o hlavním městě, kde přišli na svět jeho rodiče, kde chodili do škol a seznámili se, kde žijí babičky a tety.

Zato strejda Igor jako by se narodil tady. Jako by se tu vyskytl zároveň s městem. Rovnou v bytě o šesti místnostech ve druhém patře domu, kterému všichni ve městě říkají prostě dům.

Když někdo ve městě řekne „Brzy se přestěhujeme do domu“, všichni se závistí rozumějí, jaký dům je míněn. Ten na ulici Revoluce. Nejnápadnější ve městě. Devět podlaží. Se sloupy u vchodu a štukovými ozdobami pod římsami. S bronzovými klikami na dveřích do honosné vstupní haly, kde příchozím vyjde v ústrety vrátný. S vysokými stropy a obrovskými byty. Se dvěma výtahy v každém vchodu.

Povídá se, že takových domů měli postavit několik. Z nějakého důvodu ale zbudovali jen jeden. Kdo v něm bydlí, je moc úctyhodný. Otec někdy říká, že jim tam možná také někdy přidělí byt. Matka se tomu stranou a ironicky usmívá. Nikdo z chlapcových spolužáků v domě nikdy nebyl. A on ano. Dům sám o sobě ho ale zatím příliš nesouží a nezaměstnává. Je to jen obal, mušle – právě štukové mušle podepírají římsy – ukrývající tajemství života strejdy Igora.

Zdá se, že to rodiče vyciťují. Otec je nesvůj. Raději by tam hocha nevodil. Cizí okruh lidí, říká. Jenomže strejda Igor zve všechny tři. A jinak nepoddajný otec ho nedokáže oslyšet – proč? Klouček to chce vědět.

A matka… Jednou chlapec potají sledoval, jak si v otcově nepřítomnosti zkouší župan, který jí strejda Igor daroval k narozeninám. Župan úžasný, nadpozemský, z tenkého hedvábí tmavě vínové barvy, s vyšitými ptáky, květinami a draky. Stála před zrcadlem, hned si ho přitáhla těsněji, aby vynikly obrysy postavy, hned jeho dlouhé šosy volně rozevřela. Ze zrcadla vystřikovala májová záře, žluté okvětní lístky lotosů se zachvívaly. Její boky ovíjeli a ohnivě se kroutili dva draci se smaragdovýma očima, stříbrný a zlatý, a z širokých fialových nozder dštili korálkový a perlový dým. Byla oblečená a přece ve své smyslnosti tak obnažená, že hošík v rozpacích zavřel dveře. Jeho ruku však nevedl stud, ale zraněná vášeň; chtěl by s ní sdílet tohle sblížení se strejdou Igorem vzniklé skrze onen dárek.

Trnul z dvojí zakázanosti toho, co dělá, z překročení mezí i z oblékání ženského oděvu, ale ten župan si pak natáhl a ihned ho shodil, ohromen ohavným a skličujícím pocitem vulgární schválnosti proměny. Zapamatoval si však samotný dojem, způsob, jako by si je s předtuchou, že to jednou bude potřebovat, uložil do kasičky.

Už se vyznal v tom, jak je uspořádán život ve městě, a všechny lidi, které znal, rozestrkal do příslušných chlívečků. Ještěže bylo město pro takový účel pohodlně zorganizováno. V jeho středu byl za další zdí Ústav, kde pracoval otec. A všichni obyvatelé – strážní, uklízečky, zámečníci, řidiči, vědci, prodavačky, učitelé, lékaři v nemocnici jako matka – přímo nebo nepřímo sloužili Ústavu.

Jen místo strejdy Igora bylo neznámé.

Ani voják, ani civil; ani jeden z rozpoznatelných a ověřených typů. Sám o sobě. Svůj vlastní.

On jediný žil tak, jako kdyby neexistovalo město, Ústav, zeď ani velitelství, rudé prapory, transparenty, demonstrace, plakáty s výzvami k bdělosti ani strážní věže.

Kluk se domýšlel, že nevidí, nezná nejhlavnější pravdu o strejdovi Igorovi, která by jeho výjimečné postavení vysvětlila. Dalo by se předpokládat, že strejdova práce je tajná, jako třeba otcova. Nebo ještě tajnější. Jenomže v tom to právě bylo, že všichni dospělí s přístupem k tajemstvím měli společné zvyky, žerty a slovíčka, jimiž se ale strejda Igor nevyznačoval. A především žili jako otec, s vědomím propůjčené významnosti, kterou jim poskytoval onen přístup, a báli se, že o něj přijdou. Strejda Igor byl ale sám o sobě. Právě takový beztížný, odloučený osud si přál i hoch.

O Velikonocích u strejdy Igora rozestírali na dlouhý stůl tenký lněný ubrus, na kterém byla červeným ozdobným starobylým písmem s jati a jery vyšita přísloví. Postavili na něj dvanáctiramenný svícen a tmavozelené kalíšky se zlatým okrajem. Strejda Igor sundal ze zdi starou kytaru, v jejímž strunami zamřížovaném kulatém otvoru zářil matným zlatem znak mistra kytaráře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Debutant.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.