Winter Renshawová

a já

jsem ti padla k nohám,

jako kapky deště – Jak vzniká oceán, Pavana

Pro tebe. Ano, pro tebe.

Copyright © 2018 Winter Renshaw

Cover design 2018 Louisa Maggio

Translation © Žaneta Ziecinová, 2020

Original English title: P. S. I DARE YOU

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-273-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-274-7 (mobi)

Kapitola 1

Aerin

„Při vší úctě, pane Wellesi, není mi zřejmý rozsah této smlouvy.“ Sedím vzpřímeně s nohama překříženýma u kolen a rukama složenýma v klíně, ačkoli si voláme přes FaceTime a on nevidí víc než moje ramena, přes něž mám přehozený svetr. Pětistránková smlouva, která mi přišla dnes ráno e-mailem od jeho asistentky, leží úhledně srovnaná po mé pravici. „Přejete si, abych zajišťovala osobní asistenci vašemu synovi? A co přesně dělá? Abych získala představu, o jaké služby se bude jednat.“

Včera večer jsem strávila několik hodin na Googlu vyhledáváním informací o Calderu Wellesovi a jeho dvacetiosmiletém jmenovci Calderu Wellesovi II. V jednu chvíli jsem měla ve vyhledávači otevřených snad třicet záložek.

Podle spolehlivého zdroje, jakým bezpochyby Wikipedie je, Calder Welles starší zastává funkci jednatele a výkonného ředitele ve WellesTechu, v technologickém holdingu, který zároveň vlastní zpravodajskou síť a jeden z nejpopulárnějších video streamingů na světě.

Ale jeho tajemný syn? Vypadá to, že jeho virtuální život se smrsknul na pár řádků v otcově životopise na stránkách WellesTechu. Klidně by mohl být vymyšlený. Nepodařilo se mi najít ani jednu jedinou fotografii, která by byla a) aktuální a b) nerozmazaná.

Má temně černé vlasy.

To je vše, co jsem na internetu za dvě hodiny vypátrala.

Pan Welles se nakloní dopředu na své červenohnědé židli a odkašle si. „Můj syn… je tak trochu… volnomyšlenkář. A má nesmírně složitou… povahu. Mírně řečeno.“

Stále jsem zmatená. „Pracuje s vámi? Ve WellesTechu?“

Odpověď znám. Podle databáze zaměstnanců firmy jediný Calder Welles, který v ní pracuje, právě sedí na opačné straně tohoto monitoru.

Roztáhne rty do přespříliš dokonalého úsměvu, jenž ostře kontrastuje s jeho opálenou vrásčitou pletí.

Zubní fazety.

Zcela určitě.

„Ne tak docela,“ pronese s lehkým uchechtnutím, z něhož se posléze značně rozkašle. „To je záměr. Proto najímám vás.“

Ještě jsem se nerozhodla, že smlouvu podepíšu, ale o tom se mu zatím zmiňovat nebudu.

V uplynulých třech letech jsem asistovala jednatelům ze Silicon Valley, výkonným ředitelům ze žebříčku Fortune 500, hollywoodské smetánce i ženám v domácnosti z Orange County. Moji zaměstnavatelé sice byli všemožně výstřední a pocházeli z rozmanitých poměrů, jedno je však spojovalo – potřebovali mě. Měli pro mě práci. Najali si mě, abych jim usnadnila jejich hektické a neuspořádané životy. Všichni mí svěřenci věděli, že když pro ně budu pracovat, nemusí si absolutně s ničím dělat starosti. Umím samu sebe dostat do obrátek. Pokud na něco neznám odpověď, najdu si ji, aniž bych s tím kohokoli zatěžovala. Jsem důvtipná a pohotová. A jsem ta nejzodpovědnější osoba, jakou v životě poznali.

Říkají o mně, že jsem „kontrolou posedlá osobní asistentka“. Výhradně a pouze z tohoto důvodu měří pořadník čekajících klientů pět mil.

„Příští rok odstoupím z funkce.“ Zdvihne žilnatou ruku ke svým úzkým rtům a začne sípat, dokud se mu nepodaří dostat k ústům úzkou sklenku s vodou, kterou má před sebou. „A chtěl bych si dát své záležitosti do pořádku.“

„Takže on převezme firmu a vy jste najal mě, abych mu usnadnila život, zatímco ho budete zaškolovat?“ zeptám se a odolávám touze přerovnat tužky ve stojánku podle barvy a velikosti špičky. Raději stojánek odsunu za monitor.

Sejde z očí, sejde z mysli.

To pokaždé zabere.

„Ještě to neodsouhlasil. Prozatím,“ sdělí mi pan Welles. „Řekněme, že spolu nejsme právě zadobře.“

On je blázen.

Tento muž je prokazatelně šílenec.

Mělo mi to dojít hned po přečtení jeho Wiki životopisu. Byl čtyřikrát ženatý, má po světě jedenáct domů, vozový park italských sportovních veteránů, obří jachtu nesoucí jméno My Way, 24karátový iPhone a pramínek vlasů Elvise Presleyho. Samozřejmě předpokládá, že svého syna může dotlačit k převzetí společnosti tím, že mu zajistí osobní asistentku.

To rozhodně dává smysl… pokud vám úplně přeskočilo.

„Je mi líto, pane Wellesi,“ řeknu muži, jenž je zcela jistě zvyklý mít vše, co si zamane. „Nejsem si jistá, že hledáte právě mě.“

Kdyby si podrobně přečetl můj životopis, věděl by to.

Poskytuji osobní služby pro marnotratníky. Vyřizuji nutné pochůzky. Přerovnávám šatníky. Plánuji cesty. Koordinuji projekty. Venčím psy. Platím účty. Nakupuji potraviny. Objednávám lázně. Dokonce jsem prováděla masáže chodidel, napekla nealergenní sušenky na školní jarmark a jednou jsem letěla soukromým letadlem do Paříže, abych vyzvedla speciální objednávku birkinky pro senátorovu manželku. Moje práce není nijak fascinující ani prestižní, ale dělám ji dobře. Oprava: Dělám ji výborně.

Ale nechat se najmout excentrickým miliardářem proto, abych pomáhala jeho synovi, s nímž se nestýká, dělat… co vlastně, to ani nevím… je pro mě nové. Jeho syn o moje služby zjevně nestojí, ani je nepotřebuje, a já bych raději byla někde užitečná a měla co dělat, než abych za ním všude chodila jako pejsek, který čeká na kostičku.

„Samozřejmě že ano.“ Vypne hruď a úsměv mu zmizí z tváře. Dotklo se ho to.

„V New Yorku jsou jistě tisíce osobních asistentů,“ řeknu a mrknu na hodiny na zdi. Po této schůzce mám přes FaceTime naplánované ještě další tři a k tomu plnou schránku e-mailů hlásících se o mou pozornost. Číslo třicet osm netrpělivě vyčkává ve slabém červeném kroužku a znervózňuje mě.

„Bylo mi řečeno, že vy jste nejlepší.“ Svraští obočí.

Moje ego spokojeně přede jako kotě, ale vzpamatuju se. „Oceňuji, že máte vysoké nároky na lidi, které najímáte, pane Wellesi, bohužel já mám v této fázi své kariéry seznam čekajících zájemců a své klienty si vybírám opravdu uvážlivě.“

„Sto tisíc za měsíc,“ vyhrkne.

Kdybych se právě napila kávy, vyprskla bych ji. To je čtyřikrát víc, než si účtuju.

Sakra, on se musel zbláznit.

Odpovídám mlčením, moje hlava je příliš zaneprázdněná bleskovým výčtem možností, co bych s tolika penězi mohla dělat. Moje studentská půjčka? Splacená. Splátka za byt? Paf. Pořádná dovolená? Kostarika, jsem na cestě.

„Tři sta tisíc,“ nadhodí. Mé tiché ohromení si zjevně vyložil jinak.

„Pane Wellesi…“

„Slečno Keanová,“ přeruší mě, „nejspíš bych se měl vyjádřit o něco jasněji: Umírám, nezbývá mi příliš mnoho času. Můj syn se mnou nemluví. Potřebuji prostředníka. Někoho, kdo mi pomůže se k němu dostat.“

Toho jsem se bála…

„To je mi moc líto, pane Wellesi. Nezlobte se, že se ptám, ale když spolu nemluvíte, jak víte, že potřebuje, či vlastně vůbec chce osobní asistentku?“ zeptám se. V myšlenkách si představuju, jak odřeknu ostatní místa, skočím do letadla do New Yorku, jen aby se mi Calder Welles mladší vysmál do obličeje a odmítl mé služby.

Na což by měl také plné právo.

„To je moje starost, slečno Keanová.“ Vysune bradu a upraví si pruhovanou kravatu ve smaragdové barvě. „Takže co vy na to? Tři sta tisíc za měsíc?“

„A pokud mě nebude potřebovat celý měsíc?“ zeptám se.

„Bude vám vyplacena ta samá částka, ať už budete pracovat jeden den, či třicet.“

Na takovou nabídku nemůžu říct ne, ani kdybych chtěla.

Olíznu si rty, mírně se napřímím, zhluboka se nadechnu a přikývnu.

„Dobře, pane Wellesi,“ oznámím mu, „přijímám vaši nabídku.“

Doposud jsem měla vždy perfektní výsledky, což společně s ústně šířeným doporučením napomohlo k tomu, že se úspěch dostavil téměř přes noc, a již pár let trvá.

Jsem puntičkář a workoholik a nikdy jsem neudělala žádnou chybu.

Ale něco mi říká, že to se má brzy změnit.

Kapitola 2

Calder

„Zvoní ti telefon,“ uslyším ženský hlas těsně u ucha a ucítím jemnou ruku pod svojí. Potom se mi něčí nos otře o spodní část krku a na rameni vnímám teplý a klidný dech.

Normálně umím takové přísavky bravurně vypakovat, ale včera v noci jsem zjevně nebyl ve formě.

„Zlato, někdo ti volá…“ zašeptá mi znovu do ucha, otřesu se.

Zlato?

Poznali jsme se včera večer.

Už začínám otevírat ústa a na jazyku mám větu „Takhle už mi nikdy neříkej!“, ale ona sklouzne rukou po mém hrudníku a po chvilce už hubenými prsty svírá moji ranní erekci. „Chceš, abych ho došla vypnout?“

V jejím hlase zaznamenám lascivní ušklíbnutí, a ačkoli nejsem zrovna příznivcem přihřívané polívčičky, ta holka mě má doslova v hrsti.

„Měl bych to vzít. Čekám důležitej hovor,“ zalžu. Uvolní můj penis z teplého sevření své dlaně a odsune se na svoji stranu manželské postele. V tmavé místnosti koutkem oka vidím, jak si přetáhne peřinu přes prsa a skřípne ji pod rukama jako osušku po koupeli.

Teď si chce hrát na stydlivku?

Natáhnu se pro mobil a otočím jej, abych se podíval, kdo mě otravuje v šest dvacet jedna ráno, ale číslo svítící na displeji není vůbec číslo.

Je to jedno slovo.

Psané velkými písmeny.

NEZVEDAT.

Ta holka v mojí posteli mě pozoruje, pak se naše pohledy střetnou a ona ten svůj odvrátí. Je bezpochyby zvědavá. To jsou ženské vždycky, zejména když jsou posilněny falešnou nadějí po noci plné sexuální pozornosti a několikanásobných orgasmů. Určitě přemýšlí nad tím, kdo jen může být tak důležitý, že mu dám přednost před dalším číslem s ní a jejími dokonalými ňadry velikosti C a pusou Angeliny Jolie.

Nehodlám popírat tu vzájemnou fyzickou přitažlivost včera večer, ale nemůže přece být tak naivní a hloupá, aby si o sobě myslela, že se něčím liší od ostatních žen, které jsem kdy svedl.

I přes svůj úsudek – a protože už jsem předem své nynější společnici tvrdil, že musím hovor přijmout – zmáčknu na displeji zelené kolečko a povzdychnu si.

Po chvilce pronesu chladně a odměřeně: „Haló?“

„Caldere?“ Je to ženský hlas.

To jsem nečekal.

„Kdo je tam?“ pohlédnu znovu na ID volajícího a částečně zvažuju, jestli se mi ta tři slůvka předtím jen nezdála.

„Marta,“ odpoví skoro otázkou. „Marta McDanielová.“

Ach.

Tak.

Asistentka mého otce.

Viděl jsem její jméno na konci dopisů, co mi dřív posílal. Kdo může diktovat své osobní záležitosti sekretářce, aby je přepsala?

Calder Welles starší. Ten ano.

Oddálím displej od ucha, nejradši bych stisknul červené tlačítko a okamžitě ukončil toto trápení za nás oba.

Neslyšel jsem o tom mizerovi čtyři roky – od chvíle, kdy jsem mu po deváté dal co proto. Finální desítku si nechávám na den, kdy tahle parodie na muže bude bezmocně ležet na smrtelné posteli, bude se cítit slabě, opuštěně a nemilovaně – samozřejmě na matraci Duxiana a v povlečení z nejjemnějších vláken, protože chlap, který má všechno, musí mít jen to nejlepší.

„Omlouvám se, že vás ruším, ale váš otec se s vámi potřebuje co nejdříve setkat,“ řekne.

Potřebuje.

To je gól.

Já bych toho potřeboval, Marto, chce se mi říct. Potřeby, které ani za mák nezajímaly to narcistické prase, které pojmenovalo svého jediného syna po sobě, aby pak strávilo desítky let předstíráním, že neexistuje. Kromě jiných svinstev.

„Obávám se, že nemůžu,“ sdělím jí.

Nelžu. Mám svůj život. Život, v němž není žádný sobecký starý bastard ani jeho nablýskaná plešatá hlava a prasečí oči ani ty papírové, vrásčité ruce, které nedokázal udržet u těla víc než pět minut.

Jen se zeptejte mojí chůvy z dětství, energické vysokoškolačky, jež vůbec netušila, k čemu se zavazuje, když kývla na práci pro rodinu Wellesovu.

Nebo té osobité snědé Portoričanky, kterou najal.

A matčiny pečovatelky… Brittany, z níž se následně stala druhá (ale ne poslední) paní Wellesová – jejich manželství trvalo pouze dvě stě čtyřicet šest dní.

„Jistě,“ odpoví Marta a v jejím hlase zazní náznak přesvědčování. Nikdy jsem se s ní nesetkal (a ani to nehodlám dělat), ale podle jejího vesele znějícího hlasu si představuju hodnou boubelatou babičku ze Středozápadu, s vlnitými stříbrnými vlasy a hromadou šperků, které se hodí k propínacímu svetříku. Vidím její stůl přeplněný fotkami rozvětvené rodiny, z nichž je každá natolik nejednoznačná, že nenápadně nutí ostatní k otázkám, čímž se naskytne záminka, aby začala vyprávět o své rodině.

Pokud je to skutečně tak, byla by Marta první sekretářka mého otce v historii, jež nemá umělá prsa a nesnaží se za každou cenu zalíbit.

Ale to všechno jsou jen dohady vyvozené čistě z pravděpodobnosti.

Toho sebestředného magnáta jsem neviděl od svých osmnáctých narozenin, kdy jeho žena (v tu dobu) trvala na uspořádání maturitního večírku, který by se víc hodil pro dítě končící mateřskou školku než pro urostlého kluka, který strávil většinu svých pubertálních let odpočítáváním dnů, až bude moct vypadnout z Bridgeforthské vojenské akademie – což byla jen lepší forma nápravného zařízení pro děti bohatých.

Jediné, čím jsem se někdy provinil, bylo to, že jsem prvorozený a jediný syn Caldera Hereforda Wellese.

Vinen. Ovšem ne z vlastní vůle.

Před pár lety si mě v jednom baru v Římě odtáhla stranou nádherná žena a řekla mi, že „ví, co se stane“, že prý jsem reinkarnace prince z patnáctého století a tento život jsem si vybral proto, abych se pomstil někomu, kdo mi v tom předchozím životě ublížil.

Plácala nesmysly, ale zaujala mě hlavní myšlenka toho, co říkala.

„Chápu,“ zamumlá Marta a hned znovu promluví. Musí ze mě být nervózní. „Jenže jak už jsem řekla, je to velice naléhavé. Neobtěžovala bych vás, kdyby tomu tak nebylo.“

Jasně.

Dívka v mé posteli, jejíž jméno mi najednou vypadlo, nepřítomně zírá do telefonu, mechanicky roluje po displeji jako robot a obličej má jasně ozářený.

Moc toho o ní nevím, jen to, co mi o sobě pověděla včera večer v hotelovém baru. Je to dealerka léků z Minnesoty, přijela sem na lékařskou konferenci a je nejmladší ze sedmi sourozenců. Katolička, jestli si dobře vzpomínám. Vysvětlila mi, že její rodiče neuznávají antikoncepci. Musel jsem se zatvářit poplašeně, když mi to říkala, protože se okamžitě natáhla pro peněženku a vytáhla světle růžové plato s antikoncepčními pilulkami. Odpověděl jsem jí vytažením kondomu velikosti XL z peněženky.

„Caldere?“ Martin hlas mě vrátí zpátky. „Jste tam ještě?“

„Ano,“ poškrábu se na špičce nosu, promnu si oči a zhluboka vzdychnu. „Řeknu své asistentce, aby se s vámi spojila a domluvila schůzku.“

Marta chvíli mlčí. „Vy… vy ale nemáte asistentku.“

„Za čtyři roky se toho hodně změnilo, Marto,“ neváhám s odpovědí.

Potichu si odkašle. „Dobře tedy. Dáte mi na ni číslo? Velice ráda se s ní spojím.“

„Předám jí na vás kontakt. Ozve se vám.“

V uších se mi ozývá Martino nervózní pobrukování, něco mezi smíchem a písničkou o dvou tónech. Takové manýry by mi rychle začaly lézt na nervy, kdyby byla mojí asistentkou. Tohle se mě naštěstí netýká. Já asistentku nikdy mít nebudu. Představa, že bych musel každý den mluvit a dívat se stále na tu samou osobu, mě láká asi jako rezavý drát v oku.

Potřebuju různorodost.

Potřebuju pestrost.

Potřebuju žít nespoutaně a spoléhat se jen a pouze na sebe.

Cokoli jiného pro mě znamená vězení.

„Ráda bych na ni měla alespoň e-mail,“ pronese Marta lehce se třesoucím hlasem, „pokud by vám to nevadilo.“

Představím si svého otce, jak nad ní stojí, visí na každém jejím slůvku, škrábe instrukce na papírek svým těžkým zlatým perem a snaží se mít pod kontrolou každou větu, kterou její úzké rty vysloví, protože tenhle chlap se zkrátka rozhodl získat můj souhlas…

Jsem jediný člověk na celé téhle planetě, jehož si nemůže koupit, zmanipulovat nebo donutit k respektu. Jenže respekt je to jediné, co ode mě do své smrti nedostane. Dokonce ani potom, až jeho scvrklé, bezvládné tělo shnije v rakvi v rodinné hrobce v Bedfordu, ho nezíská.

Ale já tam budu.

Budu tam, až naposledy vydechne, abych mu připomněl, jaký byl hajzl, a budu tam, abych mu plivl na hrob, až ho přiklopí náhrobní deskou.

Takový hořkosladký konec by se hodil pro sráče otcova kalibru.

„Caldere… nevím, jak vám to mám říct, tak to prostě řeknu.“ Marta se na vteřinu odmlčí, snad dramatická pauza, zřejmě dobrá rada od mého fotříka. „Váš otec umírá.“

Holka u mě v posteli stále projíždí Instagram. Zatraceně, ona v posledních dvou minutách snad ani nemrkla.

Hannah.

Tak se jmenuje.

Ne že by na tom nějak záleželo.

„Caldere, váš otec u–“ začne znovu o oktávu výš a o stupeň hlasitěji.

„Slyšel jsem vás už předtím.“ Můj hlas zahřmí natolik, že Hannah okamžitě zvedne rozzářené oči a telefon jí málem vypadne z ruky.

„Chtěl by se setkat a probrat s vámi záležitosti ohledně majetku,“ sdělí mi Marta.

„Určitě napsal závěť.“ Nic po něm nechci. Prachy ani Wellesovo jméno – jsou to jen břemena. „A nepochybuju, že mě jeho právník kontaktuje v pravý čas.“

„Jsou tu jisté věci, které by s vámi chtěl vyřešit osobně – dokud ještě může,“ dodá. „Ta schůzka nebude trvat dlouho. Nanejvýš deset nebo patnáct minut vašeho času. Můžete se stavit dnes odpoledne? Váš otec má čas mezi čtvrt a tři čtvrtě na dvě.“

„To nepůjde,“ namítnu. Jsem v Telluride, na víkend jsem spontánně vyrazil užít si na lyžích a snowboardu. Tedy aspoň doposud jsem si to užíval.

Přesunu se na okraj postele, sedím se shrbenými zády a dlaní přitisknutou k čelu. Klíče od mé cessny leží na nočním stolku. Kdyby se mi chtělo, mohl bych letět do města hned.

Kdyby se mi chtělo…

To, že se mnou chce můj otec „probrat záležitosti ohledně majetku“, je jen záminka, aby mě natlačil do něčeho, co by ode mě rád… něčeho, co je výhodné pro něj, protože pokaždé se všechno točí kolem něho, dokonce i údajné umírání.

Pokud vím, v současné době nemá nic, čím by mě mohl držet v hrsti, a to ze mě dělá naprosto svobodného člověka. Žádné peníze na světě by mě nedonutily, abych tohle změnil.

Dívka se vyplíží zpod deky z postele a pátrá po zemi po oblečení ze včerejšího večera – upnutých krajkových šatech, jestli si dobře vzpomínám.

„Caldere, nemáš nabíječku na mobil?“ zašeptá a mrkne, jako by se omlouvala, že mě ruší při důležitém hovoru.

„Marto, musím vás zklamat,“ pronesu.

Asistentka mého otce začne něco namítat, ale pozdě. Už jsem stiskl červené tlačítko.

Musím připustit, že vzbudila mou zvědavost. Koneckonců vytmavit to otci ještě jednou, než natáhne bačkory, mám na svém seznamu nesplněných přání, jenže tak snadné to nebude.

Jestli se rozhodnu ukázat, bude to, když budu mít volno. A až se mi bude chtít.

Zahodím telefon do změti peřin a povlečení a promnu si unavený obličej. Po chvilce se natáhnu k zemi pro boxerky a obleču si je.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se.

„Jo.“ Ponechám si ruce v bok a snažím se vymyslet způsob, jak Hannah oznámit, že nemůže použít moji nabíječku, protože je načase, aby odešla.

„Nechceš si dole dát snídani?“ zip vzadu na šatech si zapne s působivou obratností. Musí cvičit jógu. „Mají tu vynikající borůvkový vafle.“

„Já nesnídám,“ zalžu. Snídám, jenom ne s neznámou ženskou, kterou jsem sbalil v hotelovém baru. Všeho do času a ten její tady se nachýlil ke konci.

Vklouzne do lodiček a současně si přejede rukou po zmačkaných šatech, aby narovnala záhyby. „To je velká škoda.“

V tmavém pokoji dokáže najít svoji kabelku a vloží do ní svůj téměř mrtvý telefon.

Počkám, až je s oblékáním hotová, a pak ji doprovodím ke dveřím.

„Jsem tu do pátku,“ oznámí mi s rukou na klice a náznakem naděje v hlase. „Pokoj 211.“

Hannah se nesměle pousměje, což je v přímém rozporu se všemi těmi divokými a zvrácenými věcmi, které se mnou dělala před několika málo hodinami, a já se skoro cítím provinile.

Má v sobě takovou milou středozápadní počestnost a ve světlých očích se jí mihla naděje a je tak naivně roztomilá, jak se na mě dívá a zlehka se usmívá.

Nebudeme to ale komplikovat.

Jsem žralok. Ona kořist.

Přírodě se nedá poručit, tak to prostě chodí.

„Bylo to fajn, Caldere. Díky. Za všechno.“ Otevře dveře od pokoje a světlo z chodby mě oslepí, musím odvrátit oči. „Fakt doufám, že si to ještě zopakujeme, než odjedeš…“

Nasadím upjatý úsměv, ačkoli jsem si jistý, že jsou na mně vidět skutečné pocity. V takových chvílích jsem se nikdy nedokázal přetvařovat.

„Jedu zpátky do města,“ řeknu. „Nejspíš už se nikdy neuvidíme.“

A tím „nejspíš“ myslím „určitě“.

Hannah už stojí na opačné straně prahu, v podpaží svírá svou kabelku a ruce má sevřené před sebou, jako by se chystala ke svatému přijímání.

„Ani nevíš, jak se jmenuju, viď?“ zeptá se a nepodívá se mi do očí.

„Opravdu už se musím jít osprchovat, takže…“

„Grace,“ oznámí mi. „Ne že by tě to zajímalo. Jen si říkám, že jsme spolu strávili noc. Aspoň bys mohl vědět, jak se jmenuju, i když nemáš zájem mě znovu vidět.“

Snažím se nesmát se sám sobě. Byl jsem úplně mimo.

Kde jsem sakra vzal Hannah?

Bože, jak mi právě teď chybí newyorské holky. Ty se na člověka tak nelepí. Sex na jednu noc nepovažujou za začátek vztahu. Po ránu si jdou po svých, a když na ně ve městě náhodou narazíš, předstírají, že si tě nepamatují, a ty děláš, že je neznáš, a všechno je v pohodě a život jde dál jako po másle.

„Děláš to tak často, viď?“ zeptá se a zadívá se mi do očí. Grace (ne Hannah) si zastrčí pramen blond vlasů, rozcuchaných po sexu, za ucho.

Opřu se o futra dveří. „Asi jsme měli o včerejšku jiný představy…“

Proč si myslí, že je lepší než jiná tuctová holka na jednu noc?

„Připadal jsi mi… jinej.“ Kousne se do plného spodního rtu. „Asi mě nenapadlo, že se budu cítit tak… použitě.“

Panebože.

„Nepoužil jsem tě, Grace,“ namítnu. „Jen jsem se parádně pobavil s krásnou blondýnkou, kterou jsem potkal v hotelu v Telluride. Nikdy na tebe nezapomenu. Slibuju.“

Krátce si povzdychne. „Dokud nepotkáš další blondýnku v dalším hotelu.“

„Vlastně jsem spíš na brunety, ale o to teď nejde,“ uchechtnu se. Ona se nezasměje. „Měj se hezky, Grace. Ano?“

Poodstoupím a zlehka zavírám dveře, ona je však rukou zastaví.

„Je mi tě líto.“ Modré oči jí ztmavly skoro o jeden odstín. „Jednou potkáš nějakou skvělou holku, se kterou zapomeneš na všechno, na co jsi vždycky zapomenout chtěl. A já doufám, že ti zlomí srdce.“

A s tím Grace (ne Hannah) sundá ruku ze dveří a nechá je přibouchnout.

Jdu do sprchy.

Může mě proklínat, jak se jí zachce, ale nikdo vám nemůže zlomit srdce, které nemáte.

Kapitola 3

Aerin

„Díky, že můžu bydlet u sebe.“ Stoupnu si na špičky a obejmu svého bratra v doktorském plášti kolem krku, ačkoli se právě vrátil z noční služby na pohotovosti a určitě má na sobě miliony bakterií a mikrobů. Neviděli jsme se ale osm měsíců, takže moje radost ze shledání je příliš veliká, než abych se tím zabývala. „Tvůj novej byt se mi moc líbí.“

Odtáhnu se od Rushe a pohlédnu na velká okna v obýváku, která skýtají částečný výhled na Brooklynský most. Byt teprve nedávno dokončil a v penězích se zatím netopí, ale coby mladý doktor na pohotovosti si vydělává dobře.

„Překvapilo mě, že máš dva pokoje,“ pronesu.

„Měl jsem mít spolubydlícího, ale na poslední chvíli se rozhodl přidat k Lékařům bez hranic.“ Zuje si tenisky a odloží klíče na stolek u dveří. Vypadá starší, než když jsem ho naposledy viděla, což je přirozené, ale spíš se mi zdá tak nějak elegantnější. Má kolem sebe jinou auru, ale nedokážu vyjádřit jakou.

Nejspíš je pro mě těžké představovat si bráchu jinak než jako toho vychrtlého puberťáka, který mi každé ráno sypal cereálie do misky a vodil mě na autobus do školky.

„Takže pro koho ve městě pracuješ? Neřeklas mi to.“ Vytáhne z kapsy propisku – fialovou s nějakým logem farmaceutické firmy po straně – a položí ji vedle klíčů.

„No, ehm...“ nechci mu sdělovat podrobnosti. Za prvé by mi nevěřil. A kdyby ano, bude mi příští půlhodinu dávat kázání, jak je to špatný nápad. Rush dokáže z mojí pragmatičnosti udělat frašku.

My dva jsme důsledek toho, co se stane, když se dva hippíci, kteří nedůvěřují ničemu organizovanému (včetně školy), dají dohromady a mají spolu děti. Nebýt Rushe, pochybuju, že bych dodělala střední školu a určitě bych nešla na vysokou. Ačkoli je o deset let starší, vždycky pro mě byl spíš otcem než starším bráchou.

V pátém ročníku se mě rodiče pokusili odhlásit ze školy, abych s nimi mohla cestovat po zemi v karavanu. Tvrdili, že se tím naučím daleko víc, než bych se mohla vůbec někdy naučit vysedáváním v „nudné třídě“. Upustili od toho jen proto, že na karavan, který si přáli, nesehnali dost peněz (to tak bývá, když nemáte práci), a proto, že jim Rush vyhrožoval, že na ně zavolá sociálku.

„Pro jednoho ředitele,“ odpovím. „Vlastní technologickou společnost ve městě. Pěkně nudná záležitost…“

Zadržím dech a doufám, že moje odpověď uspokojí jeho zvědavost.

„Skvělý, skvělý. No víš, rád bych si povídal, ale musím se vyspat,“ řekne Rush a protáhne se kolem mě. „Jdu dneska na další dvanáctku.“

„Zůstanu tu měsíc. Budeme mít spoustu času si popovídat.“ Usměju se na něho stejně unaveně. Musela jsem letět noční linkou z LA do NYC, protože pan Welles chtěl, abych začala, „co nejdříve můžu“. „Koupelna pro hosty je snad vybavená. Možná si budeš chtít nakoupit. Lednička právě teď zeje prázdnotou. Visí na ní číslo na rozvážku jídel.“ Rush zívne, zamžourá svýma tmavýma očima a rukama si projede ještě tmavší vlasy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy PS: Je to výzva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.