Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Zajatec noci

J. R. Ward: Kde tě najde zima

Vydání první

Copyright © 2019 by Love Conquers All, Inc.

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2365. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Prisoner of Night a Where Winter Finds You, vydaných nakladatelstvím Gallery Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc., New York v roce 2019

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1388-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1389-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

J. R. Ward

ZAJATEC NOCI

a

KDE TĚ NAJDE ZIMA

Novely cyklu

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY

ZAJATEC NOCI

Věnováno vám dvěma.

Protože někdy je netvor ve skutečnosti hodný.

Počkat, nespojuju tady Tohra a Beth?

PROLOG

Před jedenadvaceti lety, třemi měsíci a šesti dny

Kde to je! Krucinál, kde to je!“

Duran vyplivl krev z úst a promluvil přes zvonění v uších. „Nikdy ti neřeknu…“

Chalen Dobyvatel se znovu rozmáchl rozevřenou dlaní a praštil Durana přes rozdrásanou tvář, jako když baseballová pálka odpaluje míč. Ale nebolelo to tolik jako to ostatní, co mu v téhle hradní síni dělali. Už mu vytrhali nehty, zlámali všechny prsty na nohou a bičovali ho, až mu od žeber visely cáry masa. Momentálně neměl sílu udržet se na nohou, ale žádné strachy – dva strážci ho drželi pod pažemi, aby nepadl na zem.

Hlava mu klesla dozadu a potřásl jí, aby dostal z očí pot a krev. V syčivém, mihotavém světle krbu stál před ním muž statné postavy a ohyzdné tváře, dubový pařez s buldočí tlamou a vystupováním sakra nevrlého hladového medvěda.

„Povíš mi, kde to je.“ Chalen popadl Durana masitou rukou za hrdlo. „A uděláš to hned.“

„Pardon, nejsem… moc mluvka…“

Dobyvatel popadl dolní polovinu Duranova obličeje a zmáčkl ji tak prudce, až mu praskla čelist a vnitřek úst se ocitl mezi tvrdými a ostrými stoličkami. Vytryskla další krev, stékala, dopadala mu na nahou hruď.

„Proč chráníš chlapa, který tě sem dostal?“ Chalenovy kalné oči pátraly v Duranově výrazu, jako by se snažily najít v jeho tváři mapu Marylandu. „Stačí mi jen říct, kde to zařízení je. Tvůj otec má něco, co patří mně.“

Duran čekal, až stisk povolí. Když se to stalo, vyplivl další krev. „Já ho… nechráním.“

„Tak co děláš?“

„Starám se, abys mě neošidil o to, co je moje.“ Duran se usmál s vědomím, že musí působit jako blázen. „Zabiješ ho… nedostanu to. Pokud jde o pomstu, synové vítězí nad obchodními partnery.“

Chalen si zkřížil silácké paže na klenuté hrudi. Byl po zuby ozbrojený, oblečení, které měl pod pouzdry s pistolemi a noži, převážně zakrýval kov. Ale žádné dýky. Nikdy nebyl adeptem členství v Bratrstvu černé dýky, a nejen proto, že podle rodokmenu byl kříženec: dokonce i mezi zloději z černého trhu existoval kodex chování.

Pro Chalena ne. Neměl žádný kodex. Ani ve Staré zemi, ani během posledního století tady v Novém světě.

Existoval jen jeden horší muž.

Žádný div, že ti dva spolu vydělali tolik peněz při obchodech s drogami.

„Zlomím tě,“ pronesl Chalen tlumeným hlasem. „A užiju si to.“

Duran se sípavě zasmál. „Nemáš zdání, čím vším už jsem si prošel…“

Chalen se znovu rozmáchl dlaní, úder byl tak silný, až Duran ztratil zrak, všechno se proměnilo v šachovnicové kostičky. A pak přišel pokles krevního tlaku, mozek ztrácel kyslík, nastoupila plynulá disociace, zamlžený spasitel tlumil utrpení.

Zvuk pohybujících se řetězů a posunovaného nářadí ho přivedl zpátky do reality. Část vlhké kamenné zdi se po centimetrech zvedala, ohromná váha stoupala jako padací brána, odhalovala chodbu…

Odhalovala muže, který byl nahý až na černou kápi, jež mu zakrývala hlavu.

„Budeš se modlit, abys byl mrtvý,“ pronesl Chalen. „A až mi dáš, co potřebuju, vzpomeneš si na tuhle chvíli. Kdy ses mohl tolika věcí ušetřit.“

Duran bublavě vydechl. Tělo měl jako v ohni, bolest se mu propalovala žilami, měnila ho na napůl živý, tak trochu dýchající, tak nějak při vědomí inkubátor bolesti.

Ale ať si Chalen trhne.

„Dělej si, co chceš,“ zamumlal. „Nedozvíš se ode mě sakra vůbec nic.“

„Budeš litovat, že ses narodil.“

Muž v kápi vykročil vpřed. Durana odvlekli a praštili jím obličejem dolů na stůl, s trupem ohnutým rovnoběžně s podlahou. Otočil obličej ke straně a ucítil z vláken prken pach zkaženého masa a žluklého tuku.

„Už toho lituju, sráči.“

Chalenův obličej se objevil v úrovni stolu, setkali se očima. „Prostě mi tě dal, chápej. Ani si ode mě nevzal peníze. Prostě tě sem přivezl a zahodil jako odpad.“

„Nikdo nikdy neobvinil mého otce, že by na mě nekašlal.“

„Musíš pochopit, s kým máš co do činění…“

„Doufám, že zůstaneš a budeš se dívat.“ Chalen se zamračil a Duran se opět usmál skrze krev. „Chci se na vás dívat, až se to stane. Všechno.“

„Milosti se nedočkáš.“

„Nestojím o ni.“ Duran cítil, jak mu nůž rozřezává kalhoty. „Mám tě taky na seznamu. Zabiju otce i tebe.“

Chalen se zasmál, ukázal přitom tesáky. Ten nalevo nebyl tak dlouhý, jako by si ho zčásti ulomil o něčí krk. Nohu. Obličej.

„To není tvůj osud.“

„Bude to můj osud.“ Duran si začal vrývat do paměti každičký pór, každou řasu, všechny skvrnky v kalných oříškových očích. „A neselžu.“

„Tolik optimismu. Doufám, že ti vydrží, až se budu dívat, jak o něj přicházíš. Poslední šance. Pověz mi, kde je tvůj otec, a nechám tě jít.“

„To se dřív uvidíme v Dhunhdu, než se to stane.“

Chalen potřásl hlavou a napřímil se. „Jen nezapomínej, žes tomu mohl zabránit…“

KAPITOLA PRVNÍ

Současnost

V Americe ještě pořád existují tajemství. Navzdory hustotě osídlení, internetu, moderní policii a ustavičné vlezlosti kamer v mobilních telefonech zůstávají napříč tímto ohromným státním útvarem celé úseky kopců a údolí, které jsou převážně neobydlené. Neprozkoumané. Kam zvídavé oko ještě neproniklo.

Lidské, ani upíří.

Ahmare, pokrevní dcera Ahmatova, řídila auto nocí, sama na dálnicích, jež stoupaly a klesaly vzedmutým terénem Appalačského pohoří. Byla už daleko od Caldwellu ve státě New York, dobrých sedm hodin cesty a těsně u cíle. Zastavila jen jednou u benzinové pumpy, aby dotankovala. Změřila si čas. Osm minut od zasunutí kreditní karty až do uzavření zátky benzinové nádrže.

Lidský muž, který činil totéž se svým motocyklem, se na ni díval, prodléval pohledem na jejím těle, jeho sexuální hlad byl v ostrém světle zářivek naprosto zřejmý.

Když se k ní přiloudal, frajersky a naparovačně, uvažovala, jestli ho nemá vykastrovat, aby se ho zbavila a zároveň prokázala službu veřejnosti.

Ale nemohla si dovolit zdržení – a především si něco takového sice představovala, ovšem nebyla rozený zabiják.

O tom se poučila z vlastní zkušenosti.

Ten chlípný parchant si však zasloužil ponaučení, a kdyby byla nastavená jinak, pak mohla zastoupit právě takový osud, který by mu ho udělil. Upíři byli živočišný druh mnohem vyšší než ty bezocasé krysy, takže by bylo dílem okamžiku, než by ho přemohla, odtáhla za budovu benzinky a vyndala lovecký nůž.

S lidmi byl však ten problém, že představovali vpád ne-smrtícího hmyzu, jako mravenci, co se vetřou na jinak zábavný piknik. A to poslední, co potřebovala, byla parta – v jakémže je to teď státě – v Marylandu? – policajtů s jižanskými přízvuky, co ji s blikajícími světly zastavují o patnáct kilometrů dál na dálnici za vážné ublížení na zdraví, protože zřízenec z té prosklené krabičky polepené inzeráty na loto ji s určitostí identifikoval.

Což by nebylo nic těžkého. Černovlasých žen vysokých metr osmdesát a černě oblečených, které zastavují ve tři ráno u benzinové pumpy, není mnoho. A bezpečnostní kamery nepochybně zachytily poznávací značku jejího exploreru.

Takže jo, místo aby jednala, sdělila člověku se skvělými nápady, že bude lepší jít do prdele než jít po ní. Pak nastoupila zpátky do svého SUV a vrátila se na dálnici, přičemž rozjímala o tom, jak její schopnost překonat agresivitu v zájmu vyššího cíle spadá jako další položka do dlouhého seznamu rozdílů mezi Homo sapiens a upíry: příslušníci jejího druhu si většinou počínali racionálněji.

Ačkoliv možná tato vlastnost nebyla vrozeným rozdílem mozkového ustrojení obou druhů, ale spíš následkem mnohem delší životnosti upírů. Pokud žijete dost dlouho, obvykle vidíte věci z lepší perspektivy. Zůstáváte zaměřeni na své cíle. Chápete, že současná oběť přinese v budoucnu desetinásobný zisk.

Čímž se vysvětlovalo, proč hodlá dostat svého daleko mladšího bratra z kobky vojenského diktátora.

Nad hlavou jí sametově černou oblohu proťal blesk, a právě když na přední okno zabubnovaly kroupy jako kuličky vysypané z pytlíku, zazářilo ve světle reflektorů auta zelené a bílé značení sjezdu.

Odbočila z mezistátní dálnice a pokračovala po řadě silnic, které byly čím dál užší a zanedbanější. Když o deset minut později sjela na prašnou cestu, zuřila letní bouře, ohromné poryvy větru a prudký déšť ohýbaly košaté stromy hustě zarostlé liánami kudzu a pouštěly je těsně předtím, než je vyrvaly z kořenů.

A tady to bylo.

Staletá pevnost Chalena Dobyvatele v Novém světě.

Buď to, nebo nějaký odpůrce Disneyho vyskočil z filmu, aby se zbavil všeho toho zatraceného zpívání, a zabydlel se v tomhle upoceném pralese, aby tu kopal do štěňátek a strašil děti.

Kamenná pevnost měla vysoké hradby s úzkými štěrbinami střílen a obrannými stanovišti podél celého střešního parapetu. Vstup se honosil dokonce i padacím mostem přes kalný vodní příkop. Chyběli už jen aligátoři – a bylo dost možné, že ani nechyběli.

A vida, už na ni čekají.

Zastavila explorer na vyštěrkovaném parkovišti a ze stínu na hradní straně spuštěného mostu vystoupili dva muži. Bouři jako by nevnímali a nedostatkem viditelných zbraní se rozhodně nedala oklamat.

Byla to dvojice chladnokrevných zabijáků. Jako každý, kdo pracoval pro Chalena.

Vyndala pistoli a nůž a ukryla je pod sedadlo. Pak si navlékla větrovku a obrátila se ke sportovní tašce, v níž si přivezla brokovnici. Vlna nevolnosti ji přiměla polknout, aby potlačila dávivý reflex, ale popadla ucha tašky a vystoupila. Zamkla a klíče si vzala s sebou.

Bouře se do ní opřela jako útočník, když udatně kráčela kalužemi a blátem. Ve světle blesku si všimla černých popínavých rostlin, které se plazily, propletené a bez listí, ačkoliv byl červenec, po kluzkých kamenných bocích hradu, jako by se tam sápaly ruce mnoha osob, které Chalen zabil.

Straší ho jeho činy? – ptala se v duchu. Znamená pro něj něco zkáza, kterou přinesl mnohým?

Ahmare přešla po prknech, která byla kluzká a páchla kreozotem. Při pohledu přes okraj nepozorovala, že by se ve stojaté vodě něco pohybovalo.

Zastavila se před strážnými. Měli náhubky, které jim odtahovaly rty a odhalovaly tesáky jako dýky v pouzdrech úst. Čekala, že ji prošacují, ale nepřiblížili se k ní.

Svraštila čelo. „Přišla jsem za…“

Ohromná hradní brána se zvedla a otevřela, vrzání a skřípot kladek byly tak silné, že to přehlušilo dokonce i hromobití. Ani jeden ze strážných nepromluvil, aby ji vyzval ke vstupu, ale to ani nemohli. Všechny Chalenovy stráže a personál měly odstraněné hrtany.

Vstoupila do vnitřku osvětleného loučemi a ocitla se v hlavní síni, kde to silně páchlo plísní a starou hlínou, jako by šlo o kryptu. Žádný koberec na zemi. Žádné tapiserie na vlhkých kamenných stěnách. Žádné teplo, navzdory ohni, plápolajícímu v krbu velkém jako samostatná místnost. Byl tu jen hrubě tesaný stůl, dlouhý, úzký a špinavý, se soupravou lavic a jediným ohromným křeslem podobným trůnu na jednom konci. Nahoře se na řetězu maličko pohupoval lustr s petrolejovými lucernami, původ pohybu nebyl jasný.

Pod kůží, v duši, na ni všechno křičelo, ať vypadne. Uteče. Nikdy se nevrací.

Ať zapomene, že vůbec někdy uměla tohle místo najít…

Něco kapalo, přimhouřila oči do tmy ve vzdáleném rohu a očekávala, že tam uvidí mrtvoly zavěšené na řeznických hácích v pokročilém procesu vykrvování. Nic takového. Jen štěrbina, která vznikla zásluhou spiknutí prasklin ve zdivu a prudkého deště. Taky tam byly zavřené dveře s lomeným obloukem nahoře a ošklivými panty, které určitě vyrobily veliké špinavé ruce nějakého lidožravého obra.

Měla si s sebou přinést zbraně. Vždyť ji ani neprohledali.

Zčistajasna jí vytanul na mysli obrázek z dětství, kdy jako neviňátko vstupovala do budovy jatek: bratra držela v náručí, bylo mu teprve pár měsíců, zíral na ni vykulenýma očima, knoflík pusinky se špulil a usmíval. Tehdy byla jejich mahmen ještě živá a zdravá, vařila u plotny a otec seděl u kuchyňského stolu a četl noviny s titulkem „OBŽALOBA NIXONA“.

Ahmare tehdy už měla desítky let po proměně a studovala ošetřovatelství na lidské vysoké škole. Panovaly obavy, zda mahmen ve zdraví porodí druhé dítě, ale všechno vyřešil úspěšný porod a bohatství rodiny, byť ne v materiálním smyslu, se zdálo nesmírné a trvalé jako samotné dějiny, kdyby se poměřovalo láskou a oddaností.

Jak to, že skončila tady? Jak to, že její bratr…

Pohyb řetězů ve starodávných kladkách ji přiměl otočit hlavu. Část kamenné zdi stoupala a kousek po kousku odkrývala postavu, zahalenou od hlavy k patě v černém rouchu.

„Teď tě přijme,“ pronesl elektronický hlas.

Podle pachu to byla žena. Něco však bylo špatně. Pach byl divný…

Gangréna. Tlející maso pod rouchem.

A mluvila s pomocí hlasového přístroje.

„Jsem připravená,“ odpověděla Ahmare.

„Tudy.“ Žena ukázala do chodby za sebou. „Následuj mě.“

Ahmare se zařadila za ženu a pozorovala pohyby pod rouchem. Byly kulhavé a šouravé, jako by jedna noha, možná celá, představovala nepoužitelnou mrtvou váhu.

Co tady sakra udělali bratrovi? – napadlo ji.

Chodba, kterou se ubíraly, měla vysoký strop a ve dvou až dvouapůlmetrových rozestupech svítily v železných držácích pochodně. Krysy pobíhaly v zástupu po jedné straně, řídce roztažené podél stěny, jako by nechtěly upoutávat pozornost, rozbíhaly se přes sebe a pod sebou, podle toho, zda mířily na jih, nebo na sever. Nad hlavami jim vlály v průvanu pavučiny jako látka v posledním stupni rozkladu.

Postava v kápi se zastavila před dalšími dveřmi s gotickým obloukem nahoře. Ruka, která se zvedla, byla omotaná špinavým gázovým obvazem a zápolila s těžkými dveřmi, než je otevřela.

„Pokračuj,“ pronesl syntetizátor.

Ahmare prošla dovnitř a zastavila se na místě, když se za ní dveře zavřely. Před ní stál na vyvýšeném pódiu dubový trůn čelem od ní, na vysokém zadním opěradle byly vyřezané zkroucené postavy mučených osob.

„Právě včas,“ pronesl tenký hlas. „Dochvilnost je velice důležitá.“

Pódium se začalo vrzavě otáčet, trůn se zvolna pohyboval a Ahmare sevřela pevněji ucha tašky. Chalen před staletími vyšel z Bloodletterova vojenského tábora, kde z něj sadistický bojovník vytvořil stroj na zabíjení, který byl efektivní, jen když musel. Jinak bylo dobře známo, že upřednostňuje utrpení před jakoukoli rychlou likvidací…

Ahmare se zadrhl dech. A pak jí prudce unikl z plic.

„Čekalas něco jiného?“ zeptal se vrah a pódium se s drcnutím zastavilo.

Pod šišatou korunou, které chyběl hlavní kámen uprostřed, byla pokřivená a poďobaná mrtvola, schoulená na tvrdém dřevě, v posledním stadiu umírání. Proces stárnutí upírů se nepodobal lidskému. Místo pozvolného přechodu do stáří procházel druh proměnou do dospělosti ve věku kolem pětadvaceti let a potom tělo zůstávalo ve stavu prvotřídní fyzické kondice až do samého konce života. V té chvíli nastala rychlá degenerace, tělesné funkce překotně selhávaly a směřovaly rychle do hrobu.

Chalen Dobyvatel měl před sebou pár týdnů. Ne-li méně.

Kostlivá ruka se natáhla z černého roucha a sevřela područku trůnu. S heknutím změnil pozici, a když se vrásčitá a rozpadající se tvář zašklebila, Ahmare si představovala, jak asi vypadal v rozkvětu sil. Slyšela leccos o mohutném muži, jehož hrubou sílu překonala jen záliba v krutosti.

Teď bylo těžké si to představit.

„Stáří není pro zbabělce.“ Úsměv odhalil mnoho chybějících zubů, zbýval jen jeden zlomený tesák nalevo. „Varuju tě před jeho příchodem, až na tebe dojde.“

„Mám, co jsi žádal.“

„Máš. Šikovná. Ukaž.“

Ahmare položila tašku na zem, rozepnula zip a dbala na to, aby na sobě nedala znát žádnou reakci. Sáhla dovnitř, rozvázala pytel na odpadky a vsunula ruku do černého plastu. Uchopila slepené, krví nasáklé vlasy a vytáhla useknutou hlavu, doprovázenou pachem čerstvého syrového masa.

Chalenův smích si bude navěky pamatovat. Tlumený, spokojený… a nostalgický. Jako by litoval, že nezabíjel on.

„Šikovná, šikovná,“ zašeptal.

Kostnatá ruka pustila područku a ukázala na vyhaslý krb. „Dej to tam. Mám pro něj místečko.“

Ahmare přistoupila ke kopí zastrčenému do díry vyvrtané v kamenné podlaze. Zvedla hlavu, nastavila ostrý hrot k úpatí lebky a přitlačila. Při nabodávání se musela dívat do obličeje toho, koho zabila: oči byly otevřené, ale nevidoucí, pokožka šedá, ústa ochablá a hrůzostrašná. Vlákna šlach a vazů visela jako chapadla medúzy z míst, kde hrubě odřízla páteř.

Byla to řezničina. Ještě nikdy nezabíjela. Ještě nikdy nestínala hlavy. A úsilí nutné k utrhnutí pampelišky, takříkajíc, pro ni byla upocená, špinavá, děsivá novinka.

Když se znovu obracela, chtělo se jí zvracet. Ale ten člověk byl sračka, drogový dealer bez morálky, který prodával dětem špatný matroš. Který nakazil jejího bratra falešným příslibem finančního zisku. Který se dopustil té kolosální chyby, že zosnoval a uskutečnil plán k ošizení jejich dodavatele.

Proč jsi mě k tomu přiměl, říkala v duchu bratrovi.

„Pověz mi, jaké to bylo zabít ho,“ nařídil Chalen.

V jeho hlase zněl nádech dychtivosti, hlad, který potřeboval nasytit, věčný plamínek, jenž hořel ve zpustošené slupce a který už nikdy, nikdy nepřivede hrnec k varu.

„Dej mi bratra,“ pronesla chmurně. „A popíšu ti to krok za krokem.“

KAPITOLA DRUHÁ

„Tvůj bratr je v pořádku.“

Chalen mluvil ledabyle, změť nezřetelných slabik se nenamáhal pečlivěji vyslovovat. Jako by jejich úmluva byla zapomenuta nebo snad vůbec nikdy nebyla prioritou.

Ahmare přimhouřila oči. „Kde je Ahlan.“

Chalen zíral na nabodnutou hlavu, povadlá kůže nad očima jako přístřešek věku mu určitě zužovala zorné pole. „Jaké to bylo? Jak ti bylo, když ses opřela ramenem do jílce a čepel prošla mezi obratli…“

„Hned mi přiveď bratra. Na tom jsme se dohodli. Já předložím důkaz, že jsem zabila Rollieho, ty mi dáš bratra.“

„Stáří je zloděj, jakého ani já nemůžu porazit.“

Postavila se do linie jeho pohledu, zatarasila mu výhled na kořist. „Přiveď mi bratra.“

Chalen sebou trhl, jako by ho překvapila její přítomnost. Zamrkal, přejel si kostlivou rukou po vrásčitém čele. Pak se na ni zaměřil. Po chvilce vypočítavě přimhouřil oči, jasný důkaz, že muž, jímž vždycky býval, dosud žije i ve staré skořápce.

„Nejprve musíš udělat ještě něco,“ řekl.

„Už jsem kvůli tobě zašla dost daleko.“

„Zašla? Opravdu? O tom rozhoduju já, nemyslíš.“

„Přiveď mi…“

„Bratra, ano, ten požadavek už jsi vznesla. Já to však neudělám. Ne hned.“

Ahmare udělala krok vpřed dřív, než si uvědomila, že se dává do pohybu, nával agresivity ji nesl směrem…

Zarazila se, když z temných koutů vystoupila dvojice strážců.

„Je to tak,“ zamumlal Chalen. „Budeš si muset rozmyslet všechny útočné manévry. Na pohled jsem sice slabý, ale velím tu. To se nezměnilo a nezmění.“

Ukázala ke krbu. „Udělala jsem to pro tebe. Dlužíš mi.“

„Ne, před čtyřmi nocemi mi tvůj bratr ukradl dvě stě sedmdesát šest tisíc čtyři sta padesát sedm dolarů, a jak je mým právem, zmocnil jsem se jeho fyzické existence jako splátky dluhu. Ty“ – ukázal na ni – „jsi za mnou přišla, když jsi ho nemohla najít. Zeptala ses, jak můžeš dostat svého příbuzného zpátky. Řekl jsem ti, abys ho zabila,“ – prst namířil k uříznuté hlavě – „a tys to udělala. Nepochopila jsi ovšem, když jsi souhlasila s podmínkami, že ta vražda srovnává dluh, který měl vůči mně Rollie. Nic nezměnila ohledně tvého bratra, takže tebe a mě ještě čeká vyjednávání – pokud nechceš, abych ho umučil k smrti. V průběhu několika nocí. A poslal ti kusy jeho těla na sever do Caldwellu.“

„Jdi do prdele,“ vydechla.

Ze tmy se vynořili další dva strážci.

Ahmare na ně zachmuřeně hleděla a zkřížila paže na hrudi, aby neudělala nějakou hloupost.

„Takové výrazy od urozené ženy.“ Chalen poposedl na trůně, jako by ho bolely kosti. „A vzato kolem a kolem, máš štěstí, že pro mě můžeš něco udělat. Je pro mě velice snadné zbavit se těch, kteří nejsou k užitku.“

„Nepotřebuješ mě. Máš tady plný dům mužů připravených udělat všechno, co chceš. Jestli máš další geniální nápad, ať ho uskuteční oni.“

„Ale to je možná právě ten problém,“ usmál se Chalen chladně. „Celou dobu jsem využíval nesprávné pohlaví. Teď si říkám, že na tenhle konkrétní úkol bych měl nasadit ženu, a tys už potvrdila, že umíš konat. Taky máš jako většina žen mimořádný vkus. Tímhle krásným uměleckým dílem se můžu kochat zásluhou tvého úsilí.“

Ahmare se rozhlédla po trůnním sále, nebo jak tomu sakra říkal. Žádné viditelné možnosti úniku a u sebe neměla žádné zbraně, jak jí bylo nařízeno. V zápase holýma rukama byla dobrá díky výcviku sebeobrany a bojových umění, ale jít proti přesile ozbrojených mužů stejného živočišného druhu…

„Před dvaceti lety jsem přišel o něco velmi vzácného.“ Chalen se znovu zadíval na useknutou hlavu. „Ukradli mi mou milovanou. Za celý svůj život jsem byl takovým způsobem napaden jen jednou, pátral jsem po ní a modlil se za její návrat.“

„Což nemá nic společného se mnou.“

„Pak tvůj bratr zemře.“ Chalen si posunul poloprázdnou korunu na plešatící hlavě dozadu, zbývající diamanty rozetového brusu mdle zamžikaly. „Musíš pochopit, že výsledek záleží na tobě. Mně je jedno, jestli zahyne, nebo s tebou odejde domů. Jestli mi vrátíš mou milovanou, dám ti ho celého, z masa a krve. Nebo mu oberu maso z kostí, uvařím a budu ho servírovat k Poslednímu jídlu. Co se stane, stane se.“

Nejdřív uslyšela řetězy. Pak sténání. Obojí bylo velmi vzdálené – a přicházelo zezdola?

S mnohým vrzáním se část podlahy v úpatí pódia rozevřela, dřevěná deska metr osmdesát krát metr osmdesát, jíž si předtím nevšimla, se odsunula a odkryla podzemní podlaží o nějakých deset metrů níž.

Byla to zápasnická aréna. Starodávná kamenná zápasnická aréna a v jejím středu…

„Ahlane!“ vykřikla a vrhla se vpřed.

Její bratr, ozářený mihotavým světlem loučí, byl nahý v sevření stráží, hlava mu visela na hrudi, ochablé nohy s palci vytočenými dovnitř, ocelové okovy se vlekly za jeho nehybným tělem. Po zádech mu stékala krev, bičování mu rozdrásalo kůži na cáry a podle úhlu chodidel poznala, že mu naschvál vykloubili kotníky.

Aby nemohl utéct.

Klesla na kolena a naklonila se do propadliště. Otevřela ústa a měla sto chutí na něj řvát, že byl hloupý a chamtivý, když zůstal u podnikání, od něhož mu nařizovala se odvrátit, když dal na slovo dealera, jako byl Rollie, o němž mohl vědět, že se mu nedá věřit. Ale to všechno teď bylo celkem vedlejší.

„Ahlane…“ Odkašlala si. „Jsem tady, slyšíš mě?“

„Život je plný okamžiků osvícení,“ pronesl Chalen slabým hlasem. „A vím, že jeden takový teď prožíváš. Půjdeš a přivedeš mi mou milovanou. Až se vrátíš, bude tvůj bratr propuštěn a předán do tvých rukou. Oba budete moct volně odejít, všechny dluhy budou vyrovnány.“

Vyhrkly jí slzy, ale nedovolila jim skanout, když vzhlédla k dobyvateli. „Nedá se ti věřit.“

„Ovšemže dá. Když ti řeknu, že tvého bratra zabiju, jestliže se mi vzepřeš, myslím to vážně. A co víc, přísahám ti, že zajmu i tebe, načež zjistíš, že mužům z mé osobní stráže sice chybí hlasivky, ale jinak jsou plně funkční. Až s tebou skoncují, pokud bude ještě co zabít, nakrmím tebou své psy. Svým strážím podávám jen mužské maso.“

Dole sebou Ahlan zacukal a pracně se snažil zvednout hlavu. Když to nešlo, natočil ji tak, aby upřel na Ahmare jediné krví podlité oko. Jeho popraskané rty se pohnuly a po hřbetě rozbitého nosu skanula slza.

Omlouvám se, jako by naznačovala jeho ústa.

Znovu ho v duchu uviděla jako novorozeně ve své náruči, jaký býval kdysi dávno, baculatý, růžový a teploučký… v bezpečí… když na ni upíral krátkozraké milující oči.

„Dostanu tě ven,“ slyšela svůj hlas. „Jen ještě chvíli vydrž… a dostanu tě odtud.“

„To je dobře,“ prohlásil Chalen a panel se začal znovu zavírat. „Dobrá práce.“

Ahlan začal zápolit, nohy se mu zmítaly v panice. „Pomoz mi… Ahmare!“

Naklonila se ještě níž. „Brzy se vrátím! Slibuju – miluju tě –“

Aréna zmizela a ona na okamžik zavřela oči. Bratrův křik zezdola byl tlumený, ozvěna hrůzy, která nicméně zněla v chaosu její hlavy hlasitě jako tryskový motor.

Dobyvatel zahekal, jak se snažil zvednout své vetché tělo z trůnu. Vedle něj se objevila žena v dlouhém rouchu s elektronickým hlasem a podala mu zlatou hůl. Nedotkla se ho, ale nechala ho vstát vlastními silami.

„Pojď,“ řekl. „Musíš trochu cestovat, než přijde úsvit, pokud máš mít úspěch. Tvému bratrovi se nedostane další péče od mých mužů, ale neposkytneme mu ani lékařskou pomoc. Byla by náramná škoda, kdybys ho ztratila v důsledku selhání přirozených procesů, zatímco budeš dumat o nevyhnutelném.“

Aby tě čert vzal, Ahlane, pomyslela si. Já jsem ti říkala, že nic jako snadno vydělané peníze neexistuje.

Přesto se na něj nedokázala zlobit. Ne, dokud ho nezachrání a nevrátí mu zdraví.

„A na znamení dobré víry,“ pokračoval Chalen s kolozubým úsměvem, „ti poskytnu zbraň, která ti zajistí bezpečnost a úspěch tvého snažení.“

KAPITOLA TŘETÍ

Podzemí hradu tvořilo bludiště kamenných chodeb, vlhkých a osvětlených loučemi, na pohled stejně strašidelných jako nadzemní část. Pod zemí nebyl vzduch, pokud to mohla Ahmare posoudit, ne že by očekávala větrání nebo pohodlí v domě, kde nebyla elektřina a spravoval ho šílenec, jenž doslova znemožnil svým podřízeným jakoukoli diskusi.

Chalen před ní cestoval na kavalci, který nesli čtyři strážci, v každém rohu jeden; čtveřice kráčela v dokonalém souladu jako spřežení kočárových koní. Čas od času dobyvatel zakašlal, jako by slabé pohupování – nebo možná plíseň na stěnách a krysí trus na podlaze – dráždilo jeho dýchací cesty.

Ahmare si udržovala přehled o všech zatáčkách doleva a doprava i o všech rovných úsecích mezi nimi, přičemž si v duchu vytvářela trojrozměrnou mapu areálu.

„Takže máš zbraně a munici ve zbrojnici,“ mumlala. „Nebo je to spíš něco jako bunkr.“

„Mám mnoho věcí, do nichž ostatní nezasvěcuju.“

„To mám ale štěstí.“

„Štěstí ti nanejvýš přeje, to je pravda.“

Průvod se zastavil, kamenná deska se odsunula a za ní se ukázala další dlouhá chodba. Tahle však byla neosvětlená a páchlo to v ní… jinak.

„Pokračuj,“ nařídil Chalen. „A vezmi si louč.“

„Necháš mě vybrat si, co chci?“ zeptala se suše. „Co jestli si vezmu víc než jednu zbraň?“

Co kdyby si vzala celý arzenál, otočila se a zabila toho hajzla teď hned na místě?

Žasla nad tím, jak se při té myšlence vůbec nebála.

„Je tam jen jedna. Vezmeš si, co dostáváš, a vydáš se za svým úkolem, aby ses vrátila s tím, co mi patří, ať můžeš odejít s tím, co patří tobě.“

„Ano, pamatuju si tu úmluvu.“ Obrátila se k dobyvateli. „Ale neřekls mi, kam půjdu. Ani jak tu ženu poznám.“

„Všechno ti bude zřejmé. A pokud ne, inu, to nevěstí pro tvého bratra nic dobrého.“

„To jsou kecy.“

Chalenova poďobaná tvář se zkřivila ohavným úsměvem. „Ne, to je důsledek tvých a bratrových rozhodnutí. Rozhodl se mě okrást. Ty ses rozhodla zasáhnout v jeho prospěch. Vzpíráš se svobodně učiněným rozhodnutím, a to je pošetilé vzhledem k tomu, že ses do toho nemusela plést. Sama jsi otevřela tyto dveře. Pokud se ti nezamlouvá, co je za nimi, nemůžu ti nijak pomoct ani já, ani nikdo jiný.“

Vzpomněla si na bratra, zavěšeného jako mrtvola mezi dvěma strážci.

„Kde mám tu louč,“ otázala se.

Chalen se tiše zasmál. „Běda, jak jen lituju, že jsem tě nepoznal v mladším věku. Byla bys úžasná milenka.“

Nikdy, pomyslela si, když se vedle ní objevil strážce.

Přijala hořící pochodeň a vstoupila do chodby.

„Dám ti radu,“ řekl Chalen.

Ahmare se ohlédla přes rameno. „Můžeš si ji nechat. A jít k čertu.“

Znovu blýskl úsměvem podobným plotu s vylámanými plaňkami a jí bylo jasné, že ty hnusné zuby bude vídat ve zlých snech. „Místo v Dhunhdu už mám pěkně jisté, ale děkuju ti za laskavost. Ne, připomenu ti, že se považuje za slušnost vrátit věci, které si vypůjčíš. Zbraň, již ti propůjčím, mi musíš přinést zpátky v pořádku a funkční. Pokud ne, zjistíš, že musíme vyrovnat ještě další dluh.“

S těmi slovy se deska zasunula se zvučným buch a zamkla se za ní.

Syčení pochodně teď znělo mnohem hlasitěji, a když s ní pohybovala ze strany na stranu, aby zjistila, kde je, hřál ji její plamen v obličeji. Další lesklé stěny. Další krysy na podlaze…

V dálce slyšela šumící vodu – jako řeku?

Kráčela vpřed a dávala pozor, kam šlape. Světlo plamene nedosahovalo daleko, tma ho pohlcovala jako dlouho odpíranou potravu. Stíny vrhané nerovnoměrným, blikavým zdrojem světla budily dojem, jako by se všude v chodbě hemžil hmyz. Možná to tak bylo.

Něco ji zašimralo na krku, zvedla ruku a přejela si jí po šíji. Zvuk padající vody zesílil, prudký proud.

Ohyb přišel bez varování, stěna jako by na ni vyskočila, prudce tedy zastavila, aby nevrazila do kamene. Přeorientovala se, otočila se doprava a pokračovala v chůzi.

První železná mříž se objevila o deset metrů dál. Tyče byly zasazené do stropu a podlahy, zaklíněné do zdiva a kamene, a instinkt jí velel držet se od nich nejméně na délku paže.

Byla to cela. Jako v zoo.

A uvnitř něco bylo.

Zastavila se a opsala loučí široký oblouk. Chtěla vidět stojany se zbraněmi. Nádoby s náboji. Postroje na připevnění zbraní k tělu.

To hledala.

Proudění vody bylo tak hlasité, až přehlušovalo…

Pochodně připevněné na stěnách vybuchly plamenem, trhla sebou a vykřikla. Otočila se k mřížím a zamávala vlastním zdrojem světla kolem sebe, snažila se nahlédnout do cely. Dole na podlaze zachytily její pohled střepy čehosi děsivě bílého.

Kosti. Byly to dlouhé kosti, zbavené masa a ležící na hromadách, hůlky rozházené poté, co došlo ke konzumaci nějakého velkého zvířete, třeba krávy. Nebo… to byl možná strážce, který dostal „vyhazov“.

A viděla toho víc. Asi půldruhého metru za mřížemi byla podivná, tetelivá optická iluze, měňavá…

Byl to vodopád. Tři až čtyři a půl metru dlouhý vodopád se valil od tenké štěrbiny, která se klikatila napříč stropem. Dešťová voda, říkala si. To musí být zdroj.

„Kdo je tam?“ otázala se.

Za vodou se tyčil nějaký obrys. Srdce se jí rozbušilo a v ústech vyschlo.

„Ukaž se.“ Ucouvla o další krok. „Nebojím se tě.“

Když se praštila lopatkami o něco studeného a nerovného, uvědomila si, že narazila na protější stěnu, a to jí připomnělo, že je tu uvězněná. Dobrá zpráva byla, že v řadě mříží nebylo vidět žádnou mezeru a byly tak blízko u sebe, že by se mezi nimi nepromáčklo nic tak velkého, aby to dokázalo ohlodat ty kosti.

Prostě jdi pořád dál, nařizovala si a přitom si znovu přejela dlaní zátylek. Zbraně musí být dál…

Ahmare vykřikla tak hlasitě, až vyplašila z temných koutů netopýry.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Jaro přišlo uprostřed zimy.

Přivoláno nečekanou přítomností Duranovo tělo prorazilo vodu, která proudila do jeho cely, rozdělilo padající příval, narušilo chaotický křišťálový tok. Letní déšť byl teplý, když mu dopadal na temeno hlavy a stékal po dlouhých vlasech, omýval mu ramena a trup v úlevě od chladu, o níž ze zkušenosti věděl, že dlouho nepotrvá.

Chlad v cele byl jako prokletí, s nímž žil, vtíravý a nepolevující, a za normálních okolností by se k vlahému přívalu nepřibližoval. Návrat do chladu, v němž se nacházel, se snášel hůř, než aby za to krátká úleva stála.

Bylo lepší zůstat v bolestech než muset si na ně znovu zvykat.

Ale ten pach.

Nejdražší Stvořitelko, ten pach. Lákal ho vpřed, zbavoval ho adaptivního uvažování, které ho varovalo, aby se nezahříval.

Na druhé straně vodní clony se nenamáhal shrnout si z obličeje mokré vlasy. Nepotřeboval oči, aby ji uctíval. Nos mu sděloval všechno, co chtěl, co potřeboval vědět. Byla pokrm uprostřed hryzavého hladu. Oheň, který ho nepopálí. Vzduch v místech, kde se dusil.

Pudy mu to všechno sdělily okamžitě a neodvolatelně.

A pak vykřikla.

Zvuk hrůzy smazal jeho uchvácení podobné transu, a jak ho znovu zasáhl chlad, nezvaný návštěvník se opět usadil v příbytku, který mu nepatřil, rozum vykopl smysly od volantu.

Teď soustředil pohled skrz provazce vlasů, oči pronikaly vzdáleností a mřížemi, které je dělily.

Pochodeň, již držela v ruce, vydávala nerovnoměrné světlo, oranžové plameny se míhaly po její výrazné tváři a šíji a ramenou. Na ženu byla vysoká a statná, s tmavými vlasy staženými dozadu. Oblečená byla v černém, jako noční lovkyně, a ve stylu, který neznal, větrovka byla ušitá z něčeho jiného než z bavlny.

Připlácla si dlaň na otevřená ústa, ukončila zvuk, který z ní vycházel, uťala ho jako úd od celku. Velké, světlé oči zarámované tmavými řasami a obočím se pohybovaly kolem něj, vnímaly jeho nahé, svalnaté tělo – a množství jizev – se směsicí odporu a hrůzy.

Duran byl okamžitě zdrcený za ni. Chalen ji sem dolů poslal zemřít, laňku přivázanou k pevnému bodu v pralese, aby netvor mohl přežít. Moc nespravedlivé. Truchlil však ještě z jiného důvodu.

Byla první z obětí, po všech těch letech strávených tady dole, po které skutečně toužil.

Chalen dostál slibu, který dal před mnoha světelnými lety: dobyvatel se kochal utrpením, které způsobil, pochutnával si na hněvu a bolesti, jež svému vězni způsoboval. A věděl, že Duran nenávidí krmení, tyhle upíří i lidské ženy, bez výjimky samé prostitutky, které se provinily a sem dolů byly poslány za trest.

Dvojnásobná potěcha pro toho parchanta.

Jenže… tahle byla zdravá. Nenakažená chorobami. A také plně při vědomí, její vnímání nekalilo podléhání chemické závislosti…

Jeho tělo bleskurychle zareagovalo na její přítomnost a účel, ztvrdlo, připravovalo se ke kontaktu… ke vniknutí.

Málem nepoznal příznaky touhy. To však bylo jedno. Přijme sice její krev, protože musí, protože potřebuje být dost silný, aby uprchl, až bude správná chvíle. Ale dál to nikdy nezajde, a nejen proto, že ho bavilo naštvat svého věznitele.

Jako někdo, kdo nebyl pánem vlastního těla celou věčnost, kterou strávil tady dole, musel vynaložit už dost velké úsilí na pouhé přijetí žíly, o níž měl pocit, že mu není určena. Nedokázal ani uvažovat o větším násilí, i když se upíří a lidské ženy domnívaly, že ho chtějí, a zatím ho všechny chtěly.

Duran přistoupil k mřížím a čekal. Když se za ní neobjevily žádné stráže, aby zvedly branku, svraštil čelo.

Nový druh mučení, usoudil. To bude ono.

Bůhví, co se té ženě stane těsně mimo dosah, ale přímo před ním. Stráže byly, jak Chalen vytrvale zdůrazňoval a dokazoval, plně funkční, i když nebyly schopné pronést ani slovo…

Vztek, který se ho zmocnil, byl překvapivý, protože stejně jako sexuální pud ho už velmi dlouho nepocítil. Po všech těch letech ho temperament opustil, i když srdce bilo dál, ale neustálost fyzické bolesti a ponižování byly takové, že většinou nereagoval.

Vytrvalost, zakořeněná v pomstychtivosti, byla jeho jedinou emocí.

Teď už ne.

Tato žena nebyla jako ty druhé, z mnoha důvodů. A kvůli tomu Duran cítil, jak se ho zmocňuje ochranitelská zuřivost.

Taková, která snadno může vést k vraždě.

KAPITOLA PÁTÁ

Ahmare se snažila ucouvnout o další krok a zapomínala, že už se tiskne ke kamenné stěně. Muž s mohutným plnovousem v cele byl takový, jak si původně představovala Chalena, mohutný živočich zjizvený v bitvách, s dlouhými vlnami mokrých tmavých vlasů splývajícími přes vyvinuté prsní svaly, svalnatými pažemi, nohama dlouhýma a mohutnýma. Skrz mříž, která je dělila, žhnuly jeho modré oči zlobou a ústa byla pootevřená, jako by bylo jen otázkou vteřin, než ucítí na jazyku její krev.

A byl nahý.

Dobrý bože, jediné, co na sobě měl, byl blikající obojek kolem silného hrdla…

Do nosu jí pronikla vůně temného koření a byl to šok, jak byl cítit. Podle té hrozivosti se zdál na místě spíš zatuchlý pot a čerstvé maso jeho obětí, a přesto se přistihla, že místo toho zhluboka vdechuje a tělo se jí rozhořívá způsobem, který nechápala.

A neměla z toho radost.

Když se mu vzedmulo chřípí, pochopila, že i on ji cítí, a hrdelní zapředení, které vydal, jí připomnělo zvuky, jaké vydávají lvi.

„Kde jsou stráže,“ zavrčel tlumeně.

„Přišla jsem pro pistole,“ odsekla Ahmare přes zvuk padající vody. „Žádné stráže tu nejsou.“

Nutila se mluvit pevně a dívat se mu do očí, i když jí srdce bušilo a hlava se točila. Musí jít dál. Zpátky to nejde a někde za tím téměř nespoutaným bojovníkem je určitě zbraň, kterou jí slíbil Chalen.

Musí ji dostat a najít cestu zpátky k autu – a taky přijít na to, kam má sakra jet.

„Pistole?“ opakoval muž.

„Zbraně. Já nevím, předpokládám, že jde o pistoli.“

Proč plýtvám časem a mluvím s ním? – ptala se sama sebe. Ale odpověď znala. Nedokázala od něj odtrhnout oči. Za jiných okolností, v paralelním vesmíru, kde by nebyla v jakési sklepní kobce a on by nebyl v kleci jako zvíře v zoo… by ji uchvacoval.

Nejen kvůli svému tělu nebo i očím. Prýštila z něj syrová energie.

Muž klesl pohledem ještě níž a přistoupil blíž k mřížím. Stékala z něj voda, tělo se mu lesklo v plamenech pochodní a ona litovala, že vnímá, jak se mu pokožka pohybuje na tom množství svalů. Přesto bylo v pohybu jeho těla něco nepopiratelně smyslného… příslib, že by mohl použít to nejmužnější, co na sobě má, a dělat s tím velice pěkné věci…

„Asi jsem přišla o rozum,“ zamumlala.

„Pustili tě sem dolů samotnou?“ Zvedl oči a rozhlédl se, jako by pátral po něčem na stropě nebo snad za mřížemi. „Uteklas?“

„Hledám zbraň. Chalen mi řekl, že tady dole je zbraň, kterou můžu použít, a až ji najdu, vypadnu odtud.“

Když natáhl ruku, ucukla a zase se praštila ramenem o kámen – ale on jenom uchopil jednu železnou tyč, jeho pěst byla třikrát větší než její, když hlučně zalomcoval mříží.

„Takže nejsi pro mě?“ zeptal se.

„Bože, to ne.“

Muž působil zle a zároveň eroticky, když na ni zíral s vousatou bradou nakloněnou dolů, modř očí se blýskala pod obočím. „To je úleva.“

Úleva? Co je na ní sakra špatného…

Tak jo, očividně přišla o rozum. Ahmare potřásla hlavou a znovu vykročila, držela se těsně u zdi, mimo dosah.

Jen pro jistotu.

„Co ještě ti řekl?“ V mužově řeči zněl akcent Staré země. „Zopakuj mi to přesně.“

„Nemám čas na řeči.“

Zvedla pochodeň a snažila se silou vůle vyvolat ze tmy stojany se zbraněmi.

„Ano, máš.“ Pozoroval ji jako šelma v kleci, jíž také byl, sledoval ji z druhé strany mříží. „Co ještě?“

Ahmare se znovu zastavila. Na stěně něco bylo, viselo to na krátkém laně z háku. Přiblížila pochodeň a zdálo se, že jde o nějakou rukojeť, velkou jako dlaň, s jediným tlačítkem. Rozbuška? Je to zbraň?

Zatracený Chalen.

Uchopila to za šňůru a šokovalo ji, jak je to těžké…

Ozval se hlasitý rachot a Ahmare se za ním otočila. Střední část cely se zvedala, asi deset železných tyčí mizelo v kamenném stropu.

Muž vystoupil ven. A byl teď ještě větší, když je nic neoddělovalo.

Napřáhla pochodeň před sebe. „Nepřibližuj se. Zůstaň, kde jsi.“

Vymrštila volnou ruku, popadla druhou pochodeň z nástěnného držáku, ten předmět se zhoupl na laně a narazil do zdi…

Muž hekl, sáhl po blikajícím obojku na svém hrdle, kolena se mu podlomila a on se zhroutil na kamennou podlahu. Převalil se na bok, stočil se do klubíčka a pracně se snažil dýchat, hlava mu klesla dozadu, obličej znetvořila grimasa bolesti.

Ahmare se podívala na černou krabičku. Pak se zaměřila na obojek, do nějž zarýval prsty…

Před ní se ozvalo další hlasité zařinčení a po kladkách ujížděly další řetězy. Čerstvý vzduch, nečekaný a voňavý, pronikl chodbou jako důkaz toho, že se odkryla chodba ven z podzemní kobky a že východ není daleko.

Muž ochabl, ačkoliv dál těžce oddechoval.

Pohlédla na černou skříňku na laně. Znovu se podívala na muže u svých nohou. Tlumeným hlasem řekla: „Hledám Chalenovu milovanou. Víš, kde je?“

„Ano,“ zněla bručivá odpověď.

Zavřela oči a modlila se o trochu jiné logiky, která by ji zachránila před závěrem, k němuž docházela. „Hajzl.“

„Co ještě ti Chalen říkal,“ zasípěl muž.

Ahmare se otočila za vlhkým, neustávajícím vánkem. „Řekl mi, že musím přivést jeho milovanou, jinak mi zabije bratra. A ty jsi zřejmě ten, kdo mě k té ženě dovede a pomůže mi ji přivést sem zpátky. Tak dělej, vstávej. Nemám moc času.“

Přiložila si lano k zápěstí a ovinula si ho kolem ruky, až mohla uchopit přístroj do dlaně a přiložit palec k tlačítku.

Muž se pracně snažil zaostřit na ni zrak. Oči měl teď neuvěřitelně světlé, duhovky maličké, jako by i matné světlo z pochodní namáhalo jeho sítnice jako jasné měsíční světlo.

Možná v tom obojku není jen elektrický náboj, říkala si, když sledovala, jak bliká.

„Nemám moc času,“ opakovala. „Musíme si pospíšit.“

Muž se opřel rukama o tvrdou podlahu a málem už mu chtěla pomoct, ale nechtěla se k němu moc přibližovat, i přes ten obojek.

Když se vztyčil v celé své výši, byl obrovský.

„Jdi přede mnou.“ Ukázala pochodní. „Abych přesně věděla, kde jsi.“

„Neublížím ti.“

„Bylo by mi jedno, i kdybys myslel, že to dokážeš. Oba víme, že tě můžu složit jako pytel písku.“

„Co ti řekl?“ opakoval muž jako zaříkadlo.

„Tady ne. Tady mluvit nebudeme.“ Ukázala kolem sebe. „Vsadím se, že nás nějak pozoruje a pravděpodobně i slyší. Mám venku vůz. Sakra doufám, že ho najdeme.“

Poryv bouře vnesl do sklepení další závan vlhkého červencového vzduchu.

„Jdi,“ rozkázala.

Po chvilce muž vykročil a ona si od něj udržovala odstup. Podlaha začala stoupat. Namlouvala si, že sleduje každičký pohyb jeho svalů, zhoupnutí paže, nakročení nohy, aby zpozorovala známky pokusu otočit se a zaútočit na ni. To ale nebyl jediný důvod, proč na něj zírala.

Tělo měl dosud mokré. Pořád lesklé. Pořád plné smrtících příslibů…

Teď ne, nařídila svému zatracenému libidu. Po třech letech, kdy vůbec nevnímala opačné pohlaví, teď absolutně a jednoznačně nebyla vhodná chvíle se k tomu vracet. A on každopádně není ten pravý. A krucinál, ona není taková…

Ten chlap měl parádní zadek.

Parááááádní.

Tvůj bratr zemře, říkala si, jestli to poděláš nebo se necháš zabít, protože v přítomnosti toho muže ztratíš ostražitost.

Tato chmurná realita jí stačila, aby se znovu soustředila, a po dvaceti metrech jejich pozvolné stoupání skončilo u prkenného mostu, spuštěného přes vodní příkop.

Zablesklo se, světlo se odráželo od mokrých kamenných hradeb jako zatoulaná kulka a muž si zakryl hlavu a přikrčil se, jako by čekal, že do něj uhodí, svaly po celých zádech se mu pevně zaťaly. A tehdy si všimla, že se mu tak třesou nohy, až snad ani nemůže chodit.

Ahmare k němu přistoupila. „To nic. Jsi… v pořádku.“

Muž se vzepjal od ní, zakrýval si obličej předloktími, jako by čekal ránu. Tehdy si všimla jeho čerstvých zranění. Křižovala mu obě paže, jako by ho během posledních dvanácti hodin bičovali, když se pokoušel chránit.

Když ho nic nezasáhlo, zvolna spustil paže. Ztěžka dýchal, skelné oči nehybné, a zjevně zápolil s tím, co je realita a co by mohlo být nějaké děsivé nadcházející trauma.

„Neublížím ti,“ řekla Ahmare chraplavě.

Zvláštní, opakovat mu jeho vlastní slova. Ještě divnější bylo uvědomit si, že je myslí vážně.

Muž hleděl na most s viditelnou ostražitostí, jako by si nebyl jistý, zda to, co ho čeká na druhé straně, není ještě horší peklo než to, ve kterém byl. Dal se však do pohybu, bosýma nohama opatrně našlapoval na dřevěná prkna. Držela se u něj, srovnala s ním krok, déšť je bičoval, takže on byl ještě mokřejší a ona provlhla i přes větrovku.

V polovině cesty přes vodní příkop proťal oblohu další klikatý blesk a tehdy uviděla u hlavního vchodu svůj explorer. Most, po němž přešla předtím, byl vytažený – ne že by se jí teď chtělo vracet se k Chalenovi.

„To je moje auto.“

Muž se zčistajasna zastavil a dál nešel. „Nemůžu…“

Jako by ho to překonalo až k celkovému ochromení, bouře, volnost, všechno, co ho ještě čeká – mozek se mu očividně zasekl.

Podívala se na krabičku se spouštěčem ve své dlani. „Jestli nepůjdeš dál, budu to muset použít.“

Nenamáhal se ohlédnout, aby zjistil, o čem to mluví, a jí velice vadilo, že mu vyhrožuje. Věděla jen, že ho musí dostat do exploreru, a sakra jistě neměla dost síly, aby si ho přehodila přes rameno jako hasič.

Musí zachránit bratra a Chalen jí dal zbraň.

A zřejmě taky mapu.

KAPITOLA ŠESTÁ

Duranova modlitba o únik byla vyslyšena… jenom způsobem, jaký nemohl předvídat. Už nebyl za mřížemi, téměř osvobozený z Chalenovy pekelné jámy, propuštěný z vězení – a přesto, když mu žena připomněla, jakou má nad ním moc, pochopil, že svoboda, jíž se těší, mu nepatří.

Prosil o únik. Opakoval jakousi verzi „Nejdražší Stvořitelko, pusť mě odtud“ tolikrát, až variací osobní oběti, kterou byl ochoten nabídnout výměnou za svou svobodu, bylo nespočet.

Takže sakra nedávalo vůbec smysl, že se ocitl na prahu svobody… a přesto trčel na tomhle prkenném mostě, kde teď stál, zíral na hněvivá nebesa skrz déšť a krupobití, sbor zubatých, klikatých, nahodilých blesků nad jeho hlavou jako by jen hledal místo k přistání.

Ne že by se bál bouřky.

Prožil horší věci než poprava elektřinou. Sakra, jednou na něj dokonce použili i autobaterii.

Ne, problém spočíval ve schopnosti jeho mozku zpracovat rozměry oblohy, rozsah terénu, šířku času. To poslední bylo vlastně nejhorší.

Dole ve sklepení neměl jak zjistit, jestli je noc, nebo den, a tak ztratil přehled o týdnech, měsících… letech. Jak dlouho to trvalo? Pro všechno na světě, tvar toho auta, o němž mu sdělila, že jí patří, se nepodobal ničemu, co kdy viděl – stejně jako její oblečení. A nevědomost ho děsila způsobem, který nedokázal vysvětlit.

„Jaký je rok?“ zasípal.

Žena něco řekla a on čekal, až mu slabiky dojdou a dají smysl. Mezitím přenášela váhu dopředu dozadu, jako by si plánovala přesný směr kroků přes nádvoří plné kaluží.

„Prosím,“ řekla, „nenuť mě to použít.“

Podíval se na to, co mu ukazovala. Byl to ovladač k jeho obojku, ten, který na něj používali strážci, kdykoli museli vstoupit do cely.

Na rozdíl od těch mužů bez hlasivek mu zjevně nechtěla dávat elektrošoky a za to jí musel projevit uznání. Udělala by to však, kdyby ji k tomu přiměl. Něco o jejím bratrovi… a milované…

Zčistajasna se mu rozbřesklo.

Nic neočistí existenciální patro líp než pomsta.

Ano, říkal si. Zavede ji k milované. Co se však bude dít potom, to závisí na něm, ne na Chalenovi.

Duranovo tělo se dalo do pohybu dřív, než mu to nařídil, paže a nohy se daly do běhu, bosá chodidla pleskala o prkna a pak šplouchala kalužemi a odrážela se od kluzkých kamenů. Auto, v němž nepoznával auto, se blížilo k němu, ne naopak, jakási zkreslená realita drásala rozměry nádvoří a přitahovala plechový trup poháněný benzinem přímo jemu do tváře.

Ozvalo se pink a uvnitř auta se rozsvítilo.

„Nastup dozadu.“ Žena mu otevřela zadní dveře. „Nastup.“

Duran se pohroužil dovnitř, jeho mokrá pokožka klouzala po kůži, až narazil hlavou do protějších dveří, což ho rázem zastavilo. Přitáhl nohy k tělu, žena za ním zavřela a naskočila za volant.

V mžiku vyrazili a on se vzpíral rukama nohama, aby se nezmítal jako ryba na dně člunu.

Hrc-drc, dopředu dozadu a pak burácení, když prudce vyrazila vpřed. Vibrace motoru a výmoly v bůhvíjaké silnici, po které je vezla, procházely čalouněným sedadlem do jeho těla a násobily bolesti, o nichž věděl, i některé, jež ho překvapovaly.

A pak přišla nevolnost.

To nečekal. Nikdy mu nebývalo špatně v autě.

Zavřel oči, posadil se zpříma a dýchal ústy, jako by snad pohyb vzduchu po dálnici jeho hrdla tvořil dopravní provoz, do něhož se zvratky nedokážou zařadit.

Špatný nápad se zavřenýma očima. Otevřel víčka a zadíval se mezi opěradly předních sedadel na ženu za volantem.

Jednu paži měla nataženou, ruku ani tak ne sevřenou na oblouku volantu, jako spíš přikovanou. Idiotsky ho napadlo, že doufá, že má druhou ruku na ovladači jeho obojku. Chtěl, aby se sama chránila před každým nebezpečím, včetně toho, jež představoval neznámý nahý muž na zadním sedadle, který by ji mohl klidně sežrat.

Koneckonců, jen on ví, že jí neublíží…

Neřekla mu snad totéž? Nevzpomínal si. Všechno mu připadalo jako ta rozmazaná krajina uhánějící podél vozidla, nezřetelné a neovladatelné.

V záři vnitřních světel – mezi něž patřila i jakási televizní obrazovka uprostřed přístrojové desky s mizerně zobrazenou mapou míst, kde se nacházeli – bylo její soustředění tak silné, až hraničilo s násilím, čelist agresivně zatínala, oči měla ostré jako dýky.

Jako by čekala, že se na kapotu přivalí bezduchý a roztříští přední sklo.

Čas od času trhnutím otočila hlavu, ale ne směrem k němu. Dívala se na opačnou stranu, do bočního zrcátka připevněného z vnějšku dveří na její straně.

Měl sto chutí se jí zeptat, jestli je někdo nepronásleduje, ale zdržel se toho. Za prvé, Chalen by si nepočínal tak nápadně, jestliže je vyslal za svou milovanou. Za druhé, pronést jakákoli slova se příliš blížilo pošimrání pírkem v hrdle, než aby udržel obsah žaludku tam, kde potřeboval zůstat.

Pokud jí nechce zaneřádit zadní sedadlo…

„Zastav,“ vypravil ze sebe.

„Cože?“ Otočila se. „Proč?“

„Zastav…“

„Nezastavím…“

„Tak stáhni okno!“

V mžiku přišel nával dunivého vzduchu, který mu připadal, jako by mu chrstli do obličeje vodu z dobře namířeného vědra. Vrhl se k otvoru a promáčkl ramena ven právě včas.

Svíral okraj dveří a útroby se mu křečovitě kroutily, ohromná pěst z něj vymačkávala a odváděla všechno, co v sobě měl.

Ubrala plyn, jako by mu chtěla prokázat laskavost, ale neměla čas se o to starat.

Všechno ho bolelo a zhoršovalo se to, jak nevolnost nepřestávala. Jako by jeho smysly, probuzené a vzrušené veškerou stimulací, která jim byla nově k dispozici, nedokázaly rozlišovat mezi bolestmi těla a prostředím, v němž se nalézal. Všechno bylo příliš hlučné, příliš velké, příliš intenzivní: vítr mu vanul do uší. Z jedné strany do něj bušil déšť. Hrdlo ho pálilo jako v ohni.

Oči mu slzely.

Duran si namlouval, že to poslední způsobuje rychlost, jíž se pohybují.

Některé věci prostě nesnesou bližší zkoumání.

Když se konečně vtáhl zpátky do vozu, byl roztřesený, zbrocený studeným potem a nohy si přitáhl těsně k hrudi, kolena objal pažemi a hlavu spustil mezi ně. Vždycky byl statný a v téhle pozici nebylo dost prostoru pro jeho výšku a hmotnost, a o to právě šlo.

Při tom pevném stisku si připadal, jako by ho někdo objímal.

A ne někdo, kdo si užívá jeho bolest nebo ji vytváří v rámci svého podělaného zaměstnání…

„Tumáš.“

Zprvu nezaznamenal, že byl osloven. Ale pak mu do holeně zaklepala láhev s vodou.

„Děkuju,“ řekl chraplavě.

Otevřel uzávěr, přiložil otvor ke rtům, připravený smýt pachuť –

Chladivá, čistá… čirá.

Byla to první nekontaminovaná voda, kterou ochutnal od chvíle, kdy dostal ránu do hlavy ve svém příbytku v otcově zařízení a probudil se v Chalenově hradě hrůz.

Opřel si hlavu dozadu, zavřel oči a snažil se neplakat.

KAPITOLA SEDMÁ

Ahmare nepřestávala pokukovat dozadu. Zprvu aby viděla, jestli nejsou sledováni. Ale pak už se stejnou měrou zajímala o vězně.

Potom, co se vyzvracel z okna SUV, přivřela okno, aby omezila burácivý řev vzdušného proudění. Když se znovu podívala, seděl úplně sbalený, jako hodovní stůl složený k uskladnění, hlavu zakloněnou, dlouhý sloupec hrdla se pohyboval, jako by měl znovu zvracet. Aby mu pomohla, vzala láhev Poland Spring a podala mu ji –

Pach slz ji tak šokoval, až znovu sundala nohu z plynu. Nemohla si však dovolit zastavovat. Všechny instinkty na ni křičely: Utíkej! Utíkej! Padej, sakra!

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

Byla to hloupá otázka, ale slova znamenala tu malou útěchu, co mu mohla nabídnout, způsob, jak se přiblížit, a přitom se nedotknout, spojení, které nevyžadovalo, aby se ocitla v těsné blízkosti.

Důvodem odstupu nebylo to, že byl nebezpečný cizinec: nemusela být génius, aby pochopila, že Chalen ji spíš obelstí a bratra zabije, než aby se zachoval jako čestný gangster a dodržel tuto novou dohodu. Přesto musela pracovat s tím, na čem se dohodli, a on chce tuhle svou „zbraň“ zpátky.

To poslední, co potřebovala, bylo navázat pouto s dalším zdrojem chaosu, bolesti… smrtelnosti. A přesto tohle „zvíře v kleci“, jehož se tak děsila, už nevypadalo moc „zvířecky“. Muž působil neuvěřitelně smrtelně… a zásadně zlomeně. Křehce, navzdory své neuvěřitelné fyzické síle.

Zhroucení probíhající na zadním sedadle ji šokovalo. Domnívala se původně, že bude muset sledovat jedním okem vozovku a druhým vězně, hrát Blackjack Špatných Nápadů mezi tím, koho na ni Chalen nasadil, a predátorem ve svém autě.

Dopadlo to jinak. A pravděpodobně to bylo zatím jediné překvapení, které nefungovalo v její neprospěch.

„Musím se zeptat,“ řekla hlasitěji. „Kam jedeme? Budeš mi to muset povědět.“

Vězeň zvedl paži k obličeji a předstíral, že si otírá pot z čela, i když oba věděli, že tomu tak není. Zbavoval se slz. Pak zvedl hlavu. Když se ve zpětném zrcátku střetla s jeho chmurným pohledem, zadívala se na silnici a doufala, že se bude moct soustředit na nějaké dopravní značení. Možná na zvěř, které se bude třeba vyhnout.

Ty krví podlité, uslzené oči se podobaly černé díře, která ji do sebe vtahovala.

„Kde jsme?“ zeptal se.

„Ať mě vezme čert, jestli to vím,“ zahučela a pohlédla na displej navigace.

To nebyla tak docela pravda, ale její mozek se zřejmě rozhodl odpovědět v existenciální rovině.

„Dálnice není daleko,“ sdělila mu. „Máš na vybranou jih, nebo sever.“

Zasténal, rozbalil svůj příslovečný kufr, rozložil paže a nohy a poposedl dopředu, aby se zaměřil na displej. Její tělo se samovolně odtáhlo, přitisklo se ke dveřím, a i když se snažila ten pohyb zakrýt, určitě ho zaznamenal, protože trochu couvl, aby jí poskytl prostor.

Bože, byl sakra moc velký. Ale na druhé straně, pracovala už dva roky mezi lidmi v rozmanitých tělocvičnách, a ani nejmohutnější muži z lidské rasy zdaleka nedosahovali jeho rozměrů. Je z aristokratického rodu? Chovný plán Stvořitelky, ten, který vytvořil Bratrstvo černé dýky a glymeru, nařizoval páření nejsilnějších mužů a nejchytřejších žen – a i když od té doby uplynula celá světelná léta, pozůstatky chovu pořád chodily po světě.

A zvracely z oken fordů.

„Potřebujeme na západ,“ oznámil. „Tak se drž na téhle silnici.“

„Jak daleko pojedeme?“

„Řeknu ti. Potřebuješ benzin? Ze všech těch věcí na palubní desce to nepoznám.“

Pohlédla na ukazatel nádrže. „Máme ještě asi tři čtvrtiny.“

„To bude stačit.“ Posunul se až dozadu. „Jede za námi někdo?“

„Pokud můžu soudit, ne. Ale kdoví.“

„Pošle stráže. Snaží se najít tu destinaci už…“ Vězeň svraštil čelo. „Jaký je rok? Vím, žes mi to říkala, ale nemůžu si vzpomenout.“

Když mu znovu odpověděla, odvrátil pohled do tmy za oknem vedle sebe.

„Jak dlouho tě tam dole držel?“ zeptala se.

Raději by se tím nezabývala. Musí ho využít k tomu, co potřebuje, získat tu ženu a vrátit se do Caldwellu s živým a zdravým Ahlanem. Podrobnosti jsou špatné. Spojení je špatné. Vidět v něm cokoli jiného než nástroj je špatné.

Nic jí po něm nebylo a nebyl její problém. Bůhví, proč tam dole vůbec byl…

„Jednadvacet let,“ odpověděl tiše.

Ahmare zavřela oči a truchlila pro cizince na zadním sedadle.

Jeli teď po jiné venkovské silnici, na kterou jí vězeň nařídil odbočit asi před půl hodinou. Devadesátka, kterou byla Ahmare schopna jet, v ní budila pocit, že trochu postupují, a pořád je nikdo nesledoval.

Aspoň ne motorovým vozidlem. Nijak by ji nepřekvapilo, kdyby se členové Chalenovy stráže odhmotňovali v pravidelných intervalech a sledovali je hustým lesem porostlým popínavými rostlinami, který rdousil asfaltovou stuhu vozovky.

Pohlédla na hodiny. Brzy se rozední; zbývá jim nanejvýš ještě hodina. A to bude komplikace pro všechny krvežíznivé stráže v jejich patách, a také pro ni a vězně. Skutečnost, že se vzdalují od východu slunce, představovala drobnou výhodu, ale nic moc.

„Jak dostal Chalen tvého bratra?“ zeptal se vězeň.

Bylo to poprvé, co promluvil od chvíle, kdy jí dal pokyn odbočit na tuto silnici.

„Ahlan mu dluží peníze.“

„Jestli přivezeš dobyvateli jeho milovanou, má pro něj nevyčíslitelnou cenu. Tvůj bratr by mu měl dlužit miliony.“

„Nerozumím.“ Zaměřila zrak na dopravní značení. Město, které tabule ohlašovala, jí nic neříkalo. „Jestli je Chalen Dobyvatel a jeho žena takhle blízko, proč si pro ni nedojde sám nebo nepošle své stráže?“

„Protože vymáhat ze mě přesné umístění mučením ho za dvě desítky let nikam nedovedlo.“

Ahmare pocítila nutkání omluvit se, ale připomněla si, že jeho utrpení nezpůsobila – takže není proč se omlouvat. Ale stejně, dvacet let? Bylo jí, jako by přišla o celé dva roky života od nájezdů a úmrtí svých rodičů. Vynásobit tu dobu desetkrát znamenalo časové rozpětí, jaké si neuměla ani představit.

„To muselo být…“

Když její slova vyzněla do ztracena, napadlo ji, že řeč je jako fotografie reality, cosi dvourozměrného, co se snaží zachytit hmotu a pohyb: je to předurčeno k nedostatečnosti, zvlášť když ve skutečnosti nezáleží jen na základních údajích o tom, kdo, co a kde, povrchních detailech.

„Blížíme se k odbočce.“

„Tak jo. A potom jak daleko?“

„Řeknu ti.“

Ahmare se otočila. „Jsme v tom spolu, je ti to jasné.“

„Jen dokud mě potřebuješ, a kdybys věděla, kam jedeš, budu postradatelný. Odpusť mi, ale přežití je moje nejlepší dovednost díky Chalenovi.“

Nikdy neuvažovala o tom, že jejich nedůvěra může být vzájemná. Vzhledem k tomu, o kolik byl větší, v sobě viděla v případě konfliktu jedině možnou oběť. Ale z jeho hlediska? Ovládala jeho obojek, že ano. A Chalen je režíroval oba.

„A navíc musím někoho chránit,“ dodal muž.

„Koho?“

„Přítelkyni. Nebo aspoň to bývala přítelkyně. Uvidíme, jestli se to změnilo.“

Potom zmlkli a venkovská silnice pořád pokračovala, stoupala a klesala přes mírná návrší, mohutné koruny stromů tvořily klenbu listí nad asfaltem. Když znovu pohlédla na hodiny, všimla si, že příkrov nad jejich hlavami je dost hustý, aby zablokoval noční oblohu, ale ani zdaleka nejde o tunel schopný zaclonit je před sluncem.

„Brzy budeme potřebovat přístřeší,“ řekla. „Nemáme moc času…“

„Tady doprava.“

Ahmare svraštila čelo na přední sklo. „Kam doprava…“

Málem minula mezeru mezi stromy a dupla na brzdu. Bezpečnostní pás ji zachytil a muž natáhl ruku, aby to jeho vahou nemrštilo vpřed.

Prašná cesta byla úzká jako brčko na limonádu, spíš pěšina mezi porostem kudzu než skutečná vozovka, a jak se prodírala mezi hustou listnatou spletí, liány škrábaly o boky exploreru a ve světle reflektorů všechno zezelenalo. Po nějaké chvíli se ukázala jakási mýtina.

„Tady zastav,“ řekl muž.

Šlápla na brzdu. Neviděla žádnou stavbu, nic, co by mělo kmen tlustší než její malíček nebo jí sahalo výš než k ramenům. Brouci a můry, přitahovaní světlem reflektorů, se křečovitě zmítali a hemžili v podrostu, jako by je nějaká siréna zlákala k tanci s elegancí počítačových programátorů.

Ahmare zaparkovala explorer, ale nevypnula motor. Izolovanost místa jí připomínala filmové horory.

„Vystoupíme současně,“ řekl muž. „Nedělej žádné prudké pohyby. Drž ruce nad hlavou a všechny pistole nebo nože musí zůstat v autě.“

„Zbraně neodložím.“

„Ano, odložíš. Jestli vystoupíš se zbraní v ruce, zabije tě dřív, než jí to stihnu vysvětlit. Koneckonců, může nás zastřelit i tak.“

Ahmare se k němu otočila. „Kde jsme a s kým se sakra máme sejít? Povíš mi to, nebo to SUV otočím a…“

„Kolik času myslíš, že tvému bratrovi zbývá? Reálně.“ Když zaklela, vězeň se posunul k její straně SUV a položil ruku na kliku dveří. „Takže na tři vystoupíme oba současně a modlíme se ke Stvořitelce, aby mě nechala promluvit, než stiskne spoušť. Raz… dva…“

„Beru si tohle.“ Zvedla ovladač obojku. „Možná mě chceš obelstít a…“

„Tři.“

Otevřel dveře a vyklouzl ven, s rukama nad hlavou, a dveře nechal otevřené dokořán, jako by je používal coby štít.

Ahmare znovu zaklela. Začínalo ji fakt zatraceně otravovat, že nemá nad ničím kontrolu.

Sáhla po klice, otevřela a vystrčila nohu ven. Noční vzduch byl tak vlhký, jako by dýchala vodu, a pach tlející vegetace to dusno ještě zhoršoval.

Tady se nacházejí mrtvoly pohřešovaných lidských žen, říkala si, když přenášela váhu ven a vztyčovala se v celé své výši.

Zvedla ruce a hledala mezi zvuky stromových žab blížící se kroky nebo –

Rudý paprsek laserového hledí ji zasáhl do horní části hrudi, do plochy pod klíčními kostmi… Kdyby tam dostala zásah, padla by na místě mrtvá.

Ohlédla se a uviděla, že muž má nad hrudní kostí stejnou svítivě rudou tečku.

„Překvapení, překvapení,“ pronesl suchý ženský hlas mezi stromy. „Duran vstal z mrtvých. Pokud jsi to pod všemi těmi vlasy ty.“

„Nikdy jsem nebyl mrtvý.“ Muž držel paže stále nad hlavou. „A potřebuju jen to, co jsem tu nechal.“

Červená tečka zakroužila po jeho trupu, jako by potenciální střelkyně uvažovala i o jiných místech na těle, kam vpálit kulku. „Vykašleš se na mě a pak na dvě desítky let zmizíš. Když se vrátíš, jsi nahý jako prst a máš s sebou jinou ženskou. A čekáš ode mě něco jiného než hrob?“

„Ale no tak, Nexi…“

„Nechceš mi představit svou přítelkyni, než jí pošlu olověnou pecku do prsou?“

Vězeň na ni pohlédl. „Jak se jmenuješ?“

Tak jo, dobře, nebyly jaksepatří představeni. Jako by jí na tom záleželo.

„Ahmare.“

Znovu stočil zrak směrem, odkud přicházel ženský hlas. „Tohle je Ahmare. Vedu ji za Chalenovou milovanou.“

Následovala pauza, jako by ta zpráva byla překvapením. Pak se laserové hledí pomalu spustilo. „Jak romantické.“

Na mýtinu vstoupila vysoká postava, ale zůstala těsně mimo přímý dosah reflektorů. V záři, obklopená mlžným oparem zbylým po bouři, bylo zřejmé, že tahle žena si v boji ví rady. Stavbou těla nebyla nepodobná samotné Ahmare, s tělem vytrénovaným – ale v jejím případě jste měli pocit, že už zažila skutečný konflikt, protože byla náramně klidná.

Pleť měla tmavou, vlasy černé a zapletené do stovky copánků, v obou rukou pistole.

Zelené oči jí planuly, jako by byly zevnitř osvětlené, peridoty v měsíčním světle.

Do horoucích pekel, byla Temná.

„Tak kde máš oblečení?“ otázala se žena vězně.

„O to jsem přišel už dávno.“

Oči ženy přejížděly po jeho těle a zjevně zaznamenaly jizvy. „Přibyly ti nějaké kérky,“ zahučela.

„Ne z mé vůle.“

Následovalo dlouhé mlčení. „Co se ti kurva stalo, Durane.“

KAPITOLA OSMÁ

Nexi se nezměnila.

Je to úleva a současně komplikace, říkal si Duran. Zjevně zůstala zabijákem, mluvila zpříma, ženská, která se nedá oblbnout. Ale taky pořád dělala všechno buď po svém, nebo vůbec ne.

„Jenom potřebuju svoje věci,“ řekl. „A pak odtud vypadneme.“

„Nedám ti ani hovno, dokud mi nepovíš, kde jsi byl.“

Nemluvila z ní žárlivost. Aspoň… mu to nepřipadalo. Jejich vztah mu nikdy nepřišel toho druhu, co připomíná spletitou zelenou liánu. Možná se však mýlil. Její hněv se mu zdál být nemístný, pokud jí na něm ovšem nezáleželo víc, než se původně domníval.

„Odpověz mi, sakra,“ dožadovala se.

„Posiloval jsem.“ Pokrčil rameny. „Večerní škola. Založil jsem lukrativní podnik, prodej recyklovaných instalatérských potřeb…“

„Byl v Chalenově žaláři,“ promluvila ta žena – Ahmare. „Propustil ho jen proto, aby mě mohl zavést k dobyvatelově milované.“

Duran se zamračil. „Sklapni.“

„V žaláři?“ opakovala Nexi tlumeným hlasem.

„Dvacet let,“ dodala Ahmare.

„Kristepane.“

„Spíš do horoucích pekel,“ zahučel Duran a odvrátil pohled.

Nexi si nepotrpěla na emoce kromě hněvu. Jen zřídkakdy projevovala něco jiného, protože ji víc zajímalo kořistit z citů ostatních pro vlastní účely. Ale na druhé straně, po tom, čím si oba prošli, se tvrdě poučila, že dát někomu nahlédnout do svého srdce a duše je jako nabít pistoli a předat ji nepříteli.

Není důvod věřit, že získané informace nebudou použity proti vám.

Právě proto, uvědomil si nyní, jí tehdy před lety slíbil pomoc. Usoudil, že někdo jako Nexi k němu nepřilne, a to znamenalo, že neponese odpovědnost za nikoho kromě sebe. Mohl si odejít svou cestou a udělat čistý řez, aby se mohl pomstít otci.

Vždycky pro něj existovalo jen jediné, a to nebylo usadit se s nějakou ženou.

Přesto cosi v něm nechtělo zjistit, že je Nexi jedno – nebo co hůř, působí jí radost – to, co mu udělali. Také se styděl, i když neznala podrobnosti jeho zajetí. V době, kdy Temnou znal, když pracovali na svém útěku, stál si pevně na tom, kým je a co musí být jeho cílem. Teď? Tahle mise ho vracela tam, kde byli v zajetí tak dávno, že jediný cíl, jaký kdy měl, v něm náhle budil pocit, jako by byli dva cizinci v akci.

Žena, kterou právě poznal.

A on.

„Nic jsem nevyhodila,“ řekla Nexi. „Tedy z tvých krámů. Všechno je tam, kdes to nechal.“

„Děkuju ti.“

„Jenom z lenosti. Nebylo to na počest tvé památky nebo tak něco.“

„To mě ani ve snu nenapadlo.“

Nexi zahučela něco, co k němu nedolehlo. A pak oslovila Ahmare. „Musíš to SUV schovat. Moje garáž je tady.“ Ukázala na dvě stopy po pneumatikách, sotva viditelné v porostu kudzu. „Otevřu ti ji. Necháš mi klíče pro případ, že bych je chtěla použít – nebo se je rozhodla rozflákat, až se vy dva nevrátíte.“

Nexi se odhmotnila a Duran pohlédl na svou ženu…

Na tu ženu, opravil se v duchu. Díval se na tu ženu. Na Ahmare.

„Budeme se muset přes den utábořit. Nepřipadá v úvahu, že bychom se dostali tam, kam potřebujeme, před úsvitem, protože se nemůžu odhmotnit.“ Poklepal si na obojek. „Tohle je ocel.“

„Krucinál.“ Žena pohlédla na oblohu, jako by poměřovala na milimetry vzdálenost, kterou bude muset slunce urazit. „To je dvanáct hodin.“

„S tím se nedá nic dělat.“

„Houby nedá. Můžeš mi povědět, kam jít, a já to zvládnu sama.“

„Nedostaneš se odtud živá.“

Přistoupila těsně k němu. „Nevíš, s kým máš co do činění.“

„Neznáš přístupové kódy ani půdorys areálu. Dhavos se o tobě dozví okamžitě, jak vstoupíš na jeho území, a skončíš v hrobě dřív, než se naděješ.“

„Dhavos?“ Svraštila čelo. „Počkej… to je nějaký kult?“

„Založený před šesti sty lety.“ Duran zavřel dveře auta. „Ještě když lidé tápali, Dhavos se u nich inspiroval a vytvořil podzemní utopii. Jako většina megalomanů ani tak nedbal o osvícení jako o to, aby ho uctívalo uchvácené obecenstvo, ale podařilo se mu přesvědčit asi dvě stě pomýlených přívrženců, aby se k němu přidali na nesmyslné duchovní cestě, která vyvrcholila zotročením – a to ne náboženským. Je to násilník a vrah a všechno financuje prodejem heroinu a kokainu lidem, kteří žijí pod hranicí chudoby.“

„Já myslela, že dhavidové jsou podle Starých zákonů ilegální. Stvořitelka je nikdy nepovolila.“

„Domníváš se, že tam na tom někomu záleží? Proč myslíš, že založil svou kolonii tady v tom zatraceném křoví?“

„Takže jsme blízko.“

„Ne dost blízko, abychom to stihli během noci, která nám zbývá. Pojď, než si to Nexi rozmyslí.“

Jenže žena se nepohnula. Ahmare se jen zamračeně rozhlížela po mýtině, jako by měla rentgenové vidění a byla přesvědčena, že pěkně ostrý pohled jí odkryje vchod do kolonie.

Duran se plácl po zadku, kam ho něco bodlo, a pocítil dětské uspokojení, když smetl mrtvý hmyz z hýždě. Když ale udělal totéž na levém prsním svalu a pak na pravém rameni, už si nepřipadal tak nadřazeně ze zabíjení něčeho menšího, než byl sám.

„Sežerou mě zaživa. Dělej si s tím autem, co chceš, ale Nexi se nebude líbit, jestli ho neschováš, kam slunce nesvítí – a ona obvykle ničí věci, co se jí nelíbí.“

Což by měl mít na paměti.

Bledé oči Ahmare se na něj upřely. „Vezmu si s sebou všechny svoje zbraně.“

„Tak jo, ale nech je v pouzdrech. Nexi nemá v lásce agresi a řeší ji způsobem, který vyžaduje chirurgické šití.“

„Víš toho o ní hodně.“

„Ani ne.“ Připlácl si dlaň ze strany na hrdlo. „Dělej, máme to ještě kus cesty a nezamlouvá se mi, jak vypadá obzor.“

Na východě se objevovala nenápadná záře toho druhu, který by člověk považoval za předzvěst nového dne, roztomilého předchůdce broskvového a růžového večírku na rozloučenou nejen s nocí, ale i s bouřkovými mračny, která se rovněž stahovala z oblohy.

Litoval, že ta zatracená věc nezůstane za horizontem ještě hodinu nebo dvě. Potřebují čas místo nějakého falešného optického optimismu, který by je oba spálil na škvarek.

Ach, ta romantika.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Chata byla stará a malá. Skrytá bezpečnostní opatření byla nová a byla jich hojnost.

Za jiných okolností by nad tím Ahmare žasla.

Všechna čtyři okna byla opatřena železnými mřížemi a ocelovým pletivem – ačkoliv jen z vnitřní strany, aby to nepřitahovalo pozornost. Domovní dveře byly nepochybně dřevěné, když stavba vznikala, ale tuto vetchou verzi vystřídal trezorový panel z pancéřované oceli. V každém rohu byly instalované detektory pohybu a bezpečnostní kamery a další drátěné pletivo pokrývalo stěny, strop i podlahu, aby se dovnitř nemohl odhmotnit žádný upír.

Klidně by se vsadila, že tu někde je únikový poklop, cesta do podzemí, ale ať ji vezme čert, jestli by ho dokázala najít.

„Použiju tvou sprchu,“ sdělil vězeň Nexi.

On – Duran – nečekal na žádné ano ani ne – ani na pokyny, ne že by existovaly nějaké pochybnosti o tom, kde se nalézá tekoucí voda. Prostě vstoupil na záchod o velikosti skříně a zavřel dveře.

Okamžitě zazněl tlumený šum, naznačující, že nemarnil čas, a toho si vážila. Ale jeho píle při použití mýdla a vody neovlivní rychlost denního světla. Stejně mu to potrvá věčnost, jako srůstání kosti u člověka.

Týdny… měsíce. Než se vrátí hybnost. Nebo aspoň než to tak bude působit.

Ahmare se podívala na Temnou. To, že ji žena pozorovala jako lovec stopující kořist, nebyla žádná novinka, ale no tak. A jedna ze dvou pistolí s laserovým hledím se pořád nalézala v její dlani.

„Nemohla bys vrátit tu zbraň do pouzdra?“ pronesla Ahmare.

„Nejsi v situaci, kdy by sis mohla klást požadavky.“

„Kdybych na tebe chtěla zaútočit, už bych to udělala.“

„Tvrďácké řeči.“ Temná jako by vůbec nemrkala, černé oči hleděly tak pevně, jako by byly zhotovené ze skla, jako čočka kamery. „Máš ráda staré filmy se Schwarzeneggerem? Vsadím se, že blíž ses ke skutečnému boji nikdy nedostala.“

Ahmare si znovu okázale prohlédla interiér. Skutečnost, že Temná přišla na to, že je učitelka, ne skutečná bojovnice, jí připadala jako znamení nezdaru. Jasně, po nájezdech trénovala sebeobranu a vyučovala ji v caldwellských tělocvičnách i jiné. Ale to nebylo totéž jako být vojákem.

Takhle neuvažuj, nařizovala si. Jak se to říká? „Ať už věříš, že můžeš, nebo věříš, že nemůžeš, pokaždé máš pravdu…“

Zařízení bylo pořízené dodatečně. Matrace na dřevěném podstavci. Cestovní truhla se sklopeným víkem. Stůl a dvě židle vyrobené ručně, ale někým, komu bylo jedno, jak co vypadá. Ale na druhé straně, tohle útočiště bylo určeno pro válku: pracovní stůl s potřebami na čištění zbraní a kameny k broušení dýk a nožů. Pouzdra na rozmanité zbraně, zavěšená na háčcích. Na různých policích stály řady rozbušek a stojanů na ostřelovačské pušky.

„Zabilas už někdy někoho?“ zeptala se Temná. „Jsem jen zvědavá.“

„Ano,“ odpověděla Ahmare chraplavě.

„No senzace. Ale nelíbilo se ti to, viď? Co ti vadilo? Ten binec? Vypadáš jako někdo, kdo nemá rád binec.“

Tohle je jen konverzace, říkala si Ahmare. Oproti tomu, co mě čeká, o nic nejde. Žádný problém. Jen slova.

„Nebo pocit viny.“ Temná se opřela zády o stěnu chaty, pokrytou drátěným pletivem, zkřížila nohy ve vojenských bagančatech. „Jo, hádám, že se ti nelíbí mít na krku závaží smrti. Vzpomínky ti visí na prsou jako těžký řetěz a obtížně se s nimi dýchá. Když zavřeš oči, vrací se ti pach čerstvého masa a střelného prachu a dusí tě. Nakonec ti dochází vzduch, viď. Není vzduch, není život. Ani pro tebe… ani pro něj. Byl to muž. Nedokázala bys zabít dítě nebo jinou ženu. Nemáš to v sobě.“

Ahmare sklouzla zrakem k zavřeným dveřím koupelny.

Dělej, pomyslela si.

„Tak kdopak to byl? Koho jsi poslala do Stínu?“

Temná si začala pohazovat pistolí nahoru dolů, ledabyle ji vyhazovala a chytala, jako by ovládala každičkou molekulu zbraně, sebe… celého světa. Jak beretta létala vzduchem a vracela se jí zas a znova do dlaně, vypadala, jako by ovládala také gravitaci… samotný čas.

Ta sebejistota byla podmanivá jako pohled na kobru. Hypnotická, protože…

Temná zamířila pistolí přímo na hruď Ahmare. „Odpověz mi, sakra.“

… byla smrtící.

Černé oči peridotově zaplály a Ahmare pochopila s absolutní jistotou, že se jí nezdaří vrátit Chalenovi jeho milovanou. Temná měla pravdu. Je školomet, hráčka videoher, která si v křesle vede výtečně, ale při skutečném konfliktu v terénu ji sejmou jako první.

Samý nácvik na terč, nic opravdového a vyzkoušeného.

Vzpomněla si na bratra a truchlila po něm, jako by už byl mrtvý.

Temná se usmála, blýskla dlouhými bílými tesáky. „Chudák holčička ztracená v lese. Myslíš, že Duran je tvůj hrdina? Myslíš, že tě zachrání? Dovol, abych ti sdělila, že nezachrání. Opustí tě, když na tom záleží, a skončíš mrtvá na místě, kde příbuzní nenajdou tvoje tělo. Jestli jsi chytrá, vycouváš s tím SUV z mé garáže a zmizíš. Pro někoho jako ty je lepší přiznat porážku předem než si nechat vnutit nezdar, který tě dostane do Stínu. Jestli zdrhneš hned, aspoň si ještě budeš moct pochutnávat na ochuceném latté a poslední sérii Teorie velkého třesku v září – zatímco budeš posilovat v tělocvičně a střílet na terč na střelnici…“

„Pleteš se,“ vyhrkla Ahmare.

„V čem?“ Temná si zase začala pohazovat pistolí, jako by musela něco dělat, aby zahnala nudu. „Povídej, třeba se o tobě dozvím něco nového. Ale měla bys vědět, že chytám lháře jako ryby v sádce. A ráda je jím.“

„Nebyla to pistole. Nebyl tam žádný střelný prach.“

Temná k ní zaletěla pohledem. Než ji stihla přerušit, Ahmare pokračovala důrazným hlasem.

„A nevím, co vidím nebo cítím, když zavřu oči, protože jsem ho zabila dnes večer hned po setmění.“

Vzpomněla si, jak chtěl Chalen vědět, jaké to bylo. Když mu příběh odepřela, nevyhověla jeho chtivosti, byl to projev vzdoru v situaci, kdy neměla jinou zbraň.

Teď mluvila se sevřeným hrdlem, aby se obhájila.

A ne před Temnou.

„Celou noc předtím jsem toho člověka pozorovala,“ řekla. „Bydlel se dvěma jinými muži, ale pracoval sám, za městem v obytném přívěsu v lesích. Stopovala jsem ho do jeho laboratoře. Nejspíš vyráběl pervitin. Co jiného mohl dělat se všemi těmi špinavými zkumavkami a chemikáliemi?“

„Co jsi použila?“ zeptala se Temná. „Když ne pistoli, tak co?“

Ahmare si sáhla na bok. „Tenhle nůž. Chalen chtěl důkaz, že je mrtvý.“

„Cos mu uřízla?“

„Hlavu.“ Ahmare si suchým jazykem olízla rty, aby se jí slabiky odlepily od patra úst. „Čekala jsem na něj před přívěsem. Většinu dne jsem si v duchu nacvičovala, jak to všechno proběhne, ale nic nedopadlo, jak mělo. Vyčistil terén kolem přívěsu, aby viděl každého, kdo přijde na pozemek – takže jsem musela ležet na střeše, na druhé straně mírného sklonu. Bylo horko. Asfaltové šindele byly jako plotna, jak na ně celý den svítilo slunce, a mně se potily dlaně. Možná taky strachem, ačkoliv nevím, čeho jsem se bála víc. Že se ukáže, nebo že se neukáže.“

Všechno bylo křišťálově jasné, vzpomínky jako lesklý chrom, bolely ji z toho oči a hlava, i když to byl jen film přehrávaný pozpátku, pasáž z knihy, čtená místo psaná.

„Odhmotnila jsem se za něj, když vystoupil z auta. Nevím, jak jsem to udělala. Měla jsem v plánu podříznout mu hrdlo, než si všimne, že tam jsem, ale okamžitě mě vycítil a otočil se. Oči měl rozšířené a lesklé – očividně byl sjetý, a to je jediný důvod, proč jsem to dokončila. Bránil se nešikovně. Já nešikovně útočila. Bodla jsem do vzduchu místo do jeho hrudi, protože ucukl doleva, a pak jsem ho řízla do ramene. Chmátl po pistoli. Zasáhla jsem ho do předloktí…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zajatec noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.