Příležitostné nápady

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Elena Ferrante

Příležitostné nápady – e-kniha

Copyright © PROSTOR, nakladatelství, s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Elena Ferrante

Příležitostné nápady

PROSTOR

Copyright © 2019 by Edizioni e/o

Illustrations © Andrea Ucini, 2020

Czech edition © PROSTOR, 2020

Translation © Anna Kudrnová, 2020

ISBN 978-80-7260-446-3 tištěná kniha

ISBN 978-80-726-0446-3 ePub

ISBN 978-80-726-0446-3 mobi

ISBN 978-80-726-0446-3 pdf

Střety

18. března 2019

Na podzim roku 2017 mi redaktoři britského Guardianu navrhli, že bych pro noviny mohla psát každotýdenní sloupek. Polichotilo mi to, zároveň jsem se ale bála. S něčím takovým jsem neměla žádnou zkušenost a obávala jsem se, že to nezvládnu. Po dlouhém váhání jsem redakci napsala, že návrh přijmu, pokud mi pošlou seznam otázek, na které budu jednu po druhé ve vymezeném prostoru odpovídat. S mým požadavkem ihned souhlasili, stejně tak s podmínkou, že sloupek nebude vycházet víc než rok. Rok pomaličku uplynul a byl pro mě poučný. Nikdy se mi nestalo, že bych musela psát z povinnosti, uzavřená v pevně ohraničeném prostoru, o tématech, která mi na moje vlastní přání vybrali nekonečně trpěliví redaktoři. Jsem zvyklá samostatně hledat příběh, postavy, logiku, klást jedno slovo za druhé, téměř vždycky namáhavě, a hodně škrtat; a nakonec to, co najdu – tedy za předpokladu, že něco najdu –, překvapí hlavně mě. Jako by jedna věta vyvolávala další na základě mých ještě nejistých záměrů, a já nikdy nevím, jestli je výsledek dobrý, nebo ne: a přesto je tu a je potřeba na něm pracovat, přichází chvíle, kdy text dostane požadovanou formu. Ale v prózách pro Guardian hrál prim nepředvídatelný střet mezi tématem zadaným redakcí a naléhající nutností psát. Pokud po prvním nahození příběhu bezprostředně následuje dlouhé, někdy velmi dlouhé období prohlubování, přepisování, rozšiřování a osekávání, tady jsem tento proces omezila na minimum. Tyhle texty se zrodily tak, že jsem bez přípravy procházela paměť a hledala v ní nějaký drobný ilustrativní zážitek. Přitom jsem bezděky sahala k názorům, které jsem si vytvořila z knih přečtených před mnoha lety, které se rozpojovaly a zase spojovaly díky další četbě, následovala jsem spontánní popudy vyvolané samotnou potřebou psát, dospívala ke kvapným závěrům, jakmile už jsem vyčerpala vymezený prostor. Zkrátka to bylo nové cvičení: pokaždé jsem ve spěchu ponořila vědro do jedné z temných hlubin své hlavy, vytáhla ven nějakou větu a s úzkostí čekala, jaké další přijdou za ní. Výsledkem je nyní tahle knížka, která začíná nahodile 20. ledna 2018 vyprávěním o jednom poprvé, z podstaty nejistým, a končí nahodile 12. ledna 2019, kdy se zaměřuje na jedno naposledy. Lákalo mě uspořádat texty nějakým promyšlenějším způsobem a nastínila jsem si možné klíče. Ale rozmístit je na stránky knihy tak, jako by vznikly na základě dobře rozváženého projektu, mi připadalo jako podvod, a nakonec jsem je nechala seřazené podle data vydání. Nechtěla jsem skrývat, hlavně před sebou, jejich ráz příležitostných úvah, ostatně nijak odlišných od těch, kterými každý den reagujeme na svět, ve kterém nám bylo dáno žít.

Texty

Poprvé

20. ledna 2018

Před časem jsem si naplánovala, že budu vyprávět o svých „poprvé“. Několik jsem si jich vypsala: první pohled na moře, první cesta letadlem, první opilost, první zamilování, první milování. Bylo to cvičení stejnou měrou namáhavé jako plané. Jenže copak to mohlo být jinak? Na „poprvé“ se díváme příliš shovívavě. Už ze své podstaty se tyhle vzpomínky zakládají na nezkušenosti, záhy je pohltily všechny následující zážitky téhož druhu a ony neměly čas získat svou nezávislou formu. A přesto si je vybavujeme se zalíbením, steskem, přisuzujeme jim moc neopakovatelného. Kvůli tomuto zásadnímu rozporu se můj projekt okamžitě ukázal jako děravý, ale definitivně ztroskotal až tehdy, kdy jsem se pokusila popravdě vylíčit svou první lásku. Pro tenhle konkrétní případ jsem usilovně pátrala v paměti po významných prvcích, a našla jsem jich věru málo. On byl velmi vysoký, velmi hubený a připadal mi krásný. Bylo mu sedmnáct, mně patnáct. Vídali jsme se každý podvečer v šest hodin. Chodívali jsme do opuštěné uličky za autobusovým nádražím. Mluvil se mnou, ale málo, líbal mě, ale málo, hladil mě, ale málo. Zajímalo ho hlavně to, abych ho hladila já. Jednou večer – bylo to večer? – jsem ho políbila tak, jak bych ráda, aby on líbal mě. Udělala jsem to s dychtivou, necudnou náruživostí, která mě poté přivedla k rozhodnutí, že už se s ním nebudu vídat. Jenže jsem nevěděla, jestli se tahle událost – jediná zásadní v mém vyprávění – opravdu stala při té příležitosti, nebo během dalších krátkých zamilování, která následovala. A byl ten kluk nakonec opravdu tak vysoký? A scházeli jsme se opravdu za autobusovým nádražím? Nakonec jsem zjistila, že ze své první lásky si přesně pamatuji především vlastní zmatenost. Milovala jsem toho chlapce tak, že při pohledu na něj jsem ztrácela veškeré ponětí o světě a bylo mi skoro na omdlení, ne ze slabosti, ale z přebytku energie. Nic mi nestačilo, chtěla jsem víc a překvapilo mě, že on, který mě tolik chtěl, naopak zničehonic zjistil, že mě nepotřebuje, a utekl, jako bych už nebyla k ničemu. Dobře, řekla jsem si, napíšu o tom, jak je první láska vesměs neuspokojivá a záhadná. Ale čím víc jsem na tom pracovala, tím víc jsem zaznamenávala nejasnosti, úzkost, nespokojenost. Proto se text vzpíral, snažil se vyplňovat prázdná místa, dodávat té zkušenosti stereotypní melancholii ztraceného dospívání. Pročež jsem si řekla, že s vyprávěním o „poprvé“ končím. To, čím jsme bývali na začátku, je jen rozmazaná barevná skvrna pozorovaná ze břehu toho, čím jsme dnes.

Strachy

27. ledna 2018

Nejsem statečná. Bojím se hlavně čehokoli, co se plazí a leze, a nejvíc ze všeho hadů. Bojím se pavouků, červotočů, komárů, dokonce i much. Bojím se výšek, a tudíž výtahů, lanovek, letadel. Bojím se samotné země, na kterou šlapeme, když si představím, že by se mohla rozevřít nebo se nějakou náhlou poruchou vesmírných mechanismů zřítit jako v říkance, kterou jsme opakovaly jako holčičky, když jsme si hrály v kruhu (točí se svět kolkolem, bác a spadne celá zem: jakou jsem z těch slov měla hrůzu). Bojím se všech lidí, kteří si počínají násilně: bojím se jich, když křičí, když urážejí, když staví na odiv slova opovržení, hole, řetězy, řezné nebo střelné zbraně, atomové bomby. A přesto, kdykoli bylo potřeba ukázat nebojácnost, už od dětství jsem cítila povinnost chovat se nebojácně. Brzy jsem si zvykla bát se méně opravdových nebo imaginárních nebezpečí a mnohem víc chvíle, kdy jiní nebo jiné reagovali tak, jak jsem já, ztuhlá strachem, reagovat nedokázala. Takže co když moje kamarádky ječely, protože se objevil pavouk? Překonala jsem svůj odpor a zabila ho. Když mi milovaný muž navrhl dovolenou ve vysokých horách, kde se nevyhnutelně muselo jezdit sedačkovou lanovkou? Orosila jsem se, ale jela jsem. Jednou jsem smetákem a lopatkou s vřískotem vyhodila ven hada, kterého mi kočka přinesla pod postel. A pokud někdo ohrožuje moje dcery, mě, jakoukoli lidskou bytost, jakékoli neagresivní zvíře, překonám chuť utéct. Moderní názor zní, že právě ten, kdo reaguje tak, jak jsem se umíněně naučila reagovat já, má pravou odvahu: ta prý totiž spočívá v onom překonání strachu. Ale já s tím nesouhlasím. My bázliví a zároveň bojovní lidé stavíme nad všechny svoje strachy hrůzu z toho, že ztratíme sebeúctu. Neskromně jí přikládáme obrovskou cenu a jen proto, abychom nemuseli čelit vlastnímu ponížení, jsme schopni čehokoli. Zkrátka zaháníme strachy ne z altruistických, ale egoistických důvodů. A z toho, musím přiznat, mám obavy. Vím už dlouho, že někdy přeháním, a tak se snažím tlumit agresivní reakce, ke kterým jsem se nutila od dětství. Učím se přijímat strach, dokonce ho projevovat se sebeironií. Začala jsem to dělat, když jsem pochopila, že moje dcery se děsily, když jsem je s přehnaným zápalem ochraňovala před různým nebezpečím – malým, velkým, imaginárním. Možná by nám ze všeho nejvíc měla nahánět strach bezhlavost vystrašených lidí.

Deníky

3. února 2018

Jako malá jsem si pár let psala deník. Byla jsem nesmělá dívka, říkala jsem na všechno ano, většinou jsem mlčela. Zato ve svém sešitu jsem se plně realizovala: podrobně jsem popisovala, co se mi každý den stalo, nejtajnější příhody, odvážné myšlenky. Proto jsem si ohledně svého deníku dělala velké starosti, bála jsem se, že by sešit mohl najít někdo z rodiny, zvlášť moje matka, a přečíst si ho. A tak jsem nedělala nic jiného, než že jsem vymýšlela bezpečné skrýše, které mi ale záhy začaly připadat nespolehlivé. Proč jsem měla takové obavy? Zatímco v každodenním životě jsem ze samých rozpaků a obezřetnosti pomalu ani nehlesla, deník ve mně vyvolával touhu po pravdě. Říkala jsem si, že v psaném textu nemá smysl se omezovat, a tudíž jsem psala zejména – nebo možná výhradně – o tom, co bych raději zamlčela, a mimo jiné jsem používala slova, která bych si v mluveném projevu nikdy netroufla vyslovit. Brzy se z toho vyvinula situace, která mě vyčerpávala. Na jednu stranu jsem každý den snaživě psala, abych sama sobě ukázala, že jsem nelítostně upřímná a že mi v tom nikdy nic nezabrání; na druhou stranu jsem se hrozila toho, že by někdo na moje stránky jen pohlédl. Tento rozpor mě provázel dlouho a v mnoha ohledech přetrvává ještě dnes. Jestliže jsem psaním chtěla zviditelnit to, co by jinak zůstalo dobře schované v mé hlavě, tak proč jsem žila v úzkosti z toho, že můj deník někdo odhalí? Kolem mého dvacátého roku to začalo vypadat, že jsem našla uspokojivé řešení. Musela jsem přestat s psaním deníků a přesměrovat svou touhu po sdělování pravdy – těch pravd, které jsem se nejvíc bála vyslovit – k fikci. Tou cestou jsem se vydala i proto, že samotný deník se stával fikcí. Velmi často jsem například neměla čas psát den co den, ale pak se mi zdálo, že se tím přerušuje řetězec příčin a následků. Tehdy jsem prázdná místa vyplňovala zpětně datovanými texty. Přitom jsem událostem a úvahám dávala souvislost, kterou stránky psané den po dni postrádaly. Nejspíš proto zkušenost s deníkem a jeho rozpory nemálo přispěla k mému přerodu ve spisovatelku. Cítila jsem se ve fikci i se svými pravdami jistější. Vlastně hned, jak se můj nový způsob psaní ujal, jsem svoje sešity zahodila. Udělala jsem to, protože mi připadalo, že jsou jazykově neohrabané, postrádají myšlenky, které by za něco stály, že jsou plné dětinského zveličování, a hlavně že jsou na míle vzdálené tomu, jak jsem už tehdy chtěla vzpomínat na dospívání. Od té doby jsem už nikdy nepocítila potřebu psát deník.

Konec

10. února 2018

Stále častěji slýchám svoje přítelkyně a přátele říkat: nebojím se smrti, ale nemoci. A tu větu používám i já. Když se ji pokusím rozvést, abych jí trochu víc porozuměla, zjišťuji, co pro mě znamená: neděsím se myšlenky, že přestanu existovat, ale škod způsobených léčebnými procesy, kolísáním mezi iluzí vyléčení a deziluzí, muky umírání. Jako bych přiznávala, že ve skutečnosti mi nahání obavy ztráta zdraví se vším, co to obnáší: oslabením, postupující nemohoucností, redukcí všech radostí na pouhé konstatování toho, že jsem to ještě „já“ a že zatím, ať je mi dobře nebo zle, jsem naživu. Samotná myšlenka smrti tedy v mých představách čím dál víc bledne. Spíš se hrozím konce naplno prožívaného života. Což se odvíjí od toho, že postupem času ztrácím víru v nějakou formu posmrtného života. Dnes si vzpomínám, jak zemřela moje babička. Byla to nejaktivnější členka naší domácnosti, a pak ji na celá léta paralyzovala mrtvice. Sedávala v rohu kuchyně a já – nanejvýš desetiletá – jsem z ní necítila utrpení nebo nedůstojnost, ani ona mi byť jen pohledem nedávala najevo, že by to bylo něco nesnesitelného. Pak náhle přišla smrt a já ji vnímala bolestně v náboženském rámci, v němž jsem byla vychovávána. Smrt pro mě znamenala, že babička odešla do nebe a za sebou nechala tělo, z něhož se stala jen tuhá a studená věc. Tato její smrt měla velmi konkrétní obrysy, pociťovala jsem ji jako děsivou nehybnost a zároveň nanejvýš záhadný pohyb. Moje babička přešla do jakéhosi jiného světa. Později mi jakákoli forma náboženské víry začala připadat absurdní a smrt jako by se proměnila. Nehybnost zůstala, pohyb vymizel. Mrtvé tělo bylo nyní prostě známkou ukončení života daného jedince. Dnes bych o zemřelém člověku nikdy neřekla: odešel. Ztratila jsem dojem, že se jedná o jakýsi přesun: nic neodplyne někam jinam, člověk nevstoupí do jiného světa, nevrátí se, nevstane z mrtvých. Smrt je poslední bod toho úseku života, který nám byl náhodou přidělen. Proto se moje pozornost, tak jako pozornost tolika jiných lidí, soustředila ne na umírání, ale na přežívání. Přejeme si, abychom měli co nejdelší život, který by ale skončil, jakmile se zhorší natolik, že už žádná péče nezaručí jeho snesitelnost. Nevím, jestli je lepší tahle moje dospělá víra, nebo ta, s kterou jsem žila do puberty. Víra není dobrá nebo špatná, slouží jen k tomu, aby dala řád chaosu našich trápení.

Příběhy vymyšlené a pravdivé

17. února 2018

Nedokážu určit, kudy vede hranice mezi pravdivými a vymyšlenými příběhy. Naplánuji si například, že napíšu povídku, v níž ve svých osmačtyřiceti letech v zimě v prázdném venkovském domě zůstanu uvězněná ve sprchovém koutě, kohoutek se nedá zavřít a dojde teplá voda. Stalo se mi to doopravdy? Nikoli. Stalo se to někomu, koho znám? Ano. Bylo té osobě čtyřicet osm let? Ne. Proč tedy buduji vyprávění v první osobě, jako by se to stalo mně? Proč říkám, že byla zima, když ve skutečnosti bylo léto, proč popisuji, že došla teplá voda, když ve skutečnosti pořád tekla, proč tu ženu nechávám uvíznutou několik hodin, když se reálná protagonistka vysvobodila za pět minut, proč příběh komplikuji mnoha dalšími událostmi, pocity, úzkostí, vystrašenými úvahami, když je příhoda, kterou jsem si vyslechla, prostinká, nic než malý bezvýznamný incident? Protože – mohla bych odpovědět – se snažím napsat román podle principu, který Gogol shrnul takto: dejte mi nejbanálnější každodenní událost a já z ní udělám komedii o pěti dějstvích. Jenže taková odpověď mi připadá nedostatečná. Abych si ujasnila myšlenky, zkusím naopak zaujmout opačný přístup. Řekněme, že už mám plné zuby shánění historek, z nichž bych udělala komedie o pěti dějstvích. Řekněme, že mám chuť se důsledně držet svědectví své kamarádky. Jdu si s ní tedy promluvit. Vezmu si s sebou iPad a rovnou natočím video, protože chci její vyprávění zaznamenat co nejpřesněji. Pak se vrátím domů a pustím se do práce. Znovu a znovu si pročítám poznámky, znovu a znovu sleduji video, znovu a znovu poslouchám a jsem zmatená. Jestlipak mi kamarádka doopravdy vypráví události tak, jak se seběhly? Proč se do vyprávění zamotává, když mi popisuje rozbitý sprchový kout? Proč po prvních dobře formulovaných větách následují nefunkční fráze, proč se zvýrazní rytmus dialektu? Proč se při vyprávění ustavičně dívá doprava? Co je asi napravo, co nevidím na nahrávce a co jsem neviděla ani ve skutečnosti? A jak si budu počínat, až se pustím do psaní? Budu se snažit odhadnout, co se skrývá na pravé straně, co přede mnou možná tají? Uhladím její vyjadřování? Budu věrně zachovávat její přeřeknutí? Potlačím výrazovou nevyrovnanost, nebo ji zveličím, aby byla znatelná? Budu o její verzi událostí pochybovat, budu rozvíjet nějaké domněnky, vyplním prázdná místa? Snaha o věrnost zkrátka nemůže být nezávislá na mé představivosti, na hledání fiktivní koherence, na přisouzení řádu a smyslu, ba dokonce na napodobení chybějícího řádu a smyslu. Každé literární využití textu se svou neodmyslitelnou umělostí vždy obnáší nějakou formu fikce. Rozhodující je spíš to, kolik pravdy se té fikci ve výsledku podaří zachytit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příležitostné nápady.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.