Dům
na Hrabivém vrchu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Mikki Lish, Kelly Ngai

Dům na Hrabivém vrchu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Rufusovi a Xavierovi
– K. N.

Adrianovi, Aleksovi, Thorleymu,
Josie, Annice a Ryanovi

– M. L.

„A především s rozzářenýma očima pozoruj celičký

okolní svět, protože ta největší tajemství

se vždy skrývají na nejpřekvapivějších místech.

Lidé, kteří nevěří na kouzla, je nikdy nenaleznou.“

Roald Dahl

Prolog

Kamenná vrána snila o létání. Snila o proudech teplého vzduchu, na kterých by se mohla vznášet, o jiných, menších ptácích, za kterými by se mohla honit, o lesích, do nichž by se mohla vrhnout za úlovkem. Z toho milého snu ji však vyrušil hlas.

„Pomoz jim,“ řekl jí, „pomoz jim najít správnou cestu.“ Ten hlas patřil Ztracené. Ztracenou nikdo nikdy neviděl, ale s jejím hlasem se vrána již setkala. Nějakým způsobem náležel k Velkému domu.

Komu mám pomoct? A jak? pomyslela si vrána v odpověď. Jak to mám udělat, když se odsud ze střechy nemůžu ani hnout? O létání si můžu přece nechat jen zdát.

A pak to pocítila. Svobodu, překrásný pocit volnosti. Mohla se hýbat. Začalo to mravenčením na vršku její malé hlavičky a pak, podobně jako kdyby ji někdo polil vodou, se pocit rozšířil do celého jejího vytesaného těla. Z bílého kamene se stalo peří, svalstvo, bijící srdce a bystré oči. Vrána si blaženě vytřepala křídla a potom se vznesla. Už nemusela snít, letěla doopravdy.

V rozradostněných smyčkách se vznášela vysoko nad Velkým domem a vůbec si nevšímala závistivého pokřikování kamenných chrličů a draků upevněných na střeše.

„Prosím. Najdi je a přiveď je sem,“ žádal hlas Ztracené.

„Koho?“ zeptala se vrána a prohlížela si krajinu pod sebou.

Ztracená vráně vyjevila skupinku lidí v červeném automobilu – dívku, chlapce, ženu a muže.

„Rodinu,“ zašeptala.

Vrána se je vydala hledat.

Kapitola první

Jsou to jen triky

Hedy van Beerová vyhlížela z okénka auta na zasněžená pole a u srdce ji čím dál tím pevněji svíral pocit sklíčenosti. S každým dalším kilometrem se přibližovala dvěma zaručeně nejnudnějším týdnům celého svého života.

Oba její rodiče pracovali jako archeologové a chystali se na vykopávky do Španělska bez dětí, což bylo vážně nefér. I když nebrat s sebou Spencera možná dávalo smysl, přece jen mu bylo teprve osm. Hedy ale bylo jedenáct, chodila do skautu a už se z aplikace pro výuku jazyků naučila pár frází ve španělštině.

„Kdyby se nám něco stalo, vrátíte se dřív?“ zeptala se.

„Kdyby se vám stalo co?“ zajímal se táta. Právě vybíral další písničku do přehrávače, zatímco máma řídila.

„Třeba kdyby si Spencer uřízl prst?“

Spencer vzhlédl od své knihy kouzelnických triků. „Dědeček John je kouzelník. Zvládl by mi ho přičarovat zpátky.“

Hedy zavrtěla hlavou. „Ty se necháš tak snadno obalamutit.“

„Co znamená ‚obalamutit‘?“

„Že všemu věříš. A vůbec, už kouzelník není, takže neočekávej zázraky.“ Hedy se vyklonila tak daleko, až měla obličej mezi předními sedadly. „Tak vrátili byste se teda dřív, kdyby si Spencer uřízl prst? Vzhledem k tomu, že kouzla neexistujou?“

„Záleží na tom, co by to bylo za prst,“ odpověděl táta.

Máma potlačila smích. „To víš, že bychom se vrátili.“ Natáhla se za sebe a poplácala Hedy po tváři. „Ale snažte se potížím vyhnout, jo? Tenhle výlet je pro nás s tátou hrozně důležitý. Mohl by vést ke spoustě další práce. A slibuju, že na další výlety pojedeme všichni čtyři.“

Další výlety. Zatímco se za oknem míhala pole, stromy a kopce, Hedy si nasadila sluchátka, zachumlala se do máminy pruhované šály a představovala si, že je v Egyptě a prohlíží si Velkou pyramidu a Sfingu. Koutkem oka si ale všimla, jak se táta kouká, jestli je poslouchá. Když se otočil zpátky dopředu, zastavila přehrávání hudby, protože měla tušení, že se chystá říct něco zajímavého.

„Budou se u něj mít dobře, viď?“ ptal se táta tiše.

„Samozřejmě,“ ujistila ho máma. „Sice se chová roztržitě a… podivně, když přijde řeč na jeho věci, ale nedopustil by, aby se jim něco stalo.“

„Nebylo to někdy touhle dobou, co tvoje maminka…?“ odmlčel se táta se soucitným výrazem ve tváři.

Máma vzdychla. „Prospěje mu, že tu nebude sám. Když přijede na návštěvu k nám, tak nikdy nezůstane dlouho.“

Jejich červené autíčko se konečně zastavilo v samotném středu Marberry’s Rest. Byla to ospalá vesnička bez ladu a skladu, kterou zdobilo jen pár malých obchůdků. Působila sice jako místo, kde se nikdy nic nemění, ale pětiramenná křižovatka v jejím centru Hedyinu rodinu pokaždé bez výjimky zmátla.

„Proč vždycky zapomenu, která je to ulice?“ zamumlala máma.

„Počkej chvilku,“ táta se na mobilu snažil zprovoznit navigaci.

Spencer už vyčerpal svou obvyklou zásobu lízátek a pustil se do svého posledního sendviče se sýrem, jako kdyby předpokládal, že se tam ještě chvíli zdrží.

Hedy zpozorovala, jak nad nimi krouží velký bílý pták. Teď se rozletěl přímo k nim.

„Je támhleto bílá… vrána?“ vydechla.

Letěla blíž a blíž, až nakonec k všeobecnému údivu přistála na kapotě auta.

Byla obrovská, ještě větší než vrány, které Hedy viděla v londýnském Toweru. Naklonila hlavu na stranu, jako kdyby je posuzovala, a potom zakrákala. S líným mávnutím křídel se vydala do jedné z úzkých uliček. Všichni zírali. Máma byla jak přimrzlá k sedadlu. Tolik ji to zaskočilo, že se nedokázala ani hnout. Vrána se vrátila a znovu přistála na kapotě. Přiskočila blíž k oknu, vrhla na mámu přísný pohled a potom se znovu rozletěla tou samou ulicí.

Hedyinu předchozí sklíčenost nahradilo zvláštní vzrušení. „Vypadá to, že chce, abychom jeli za ní,“ prohlásila.

„Tím si nejsem tak jistá,“ odpověděla máma, „ale řekla bych, že je to ta správná ulice.“ Zařadila rychlost a jela za vránou až k domu dědečka Johna.

Od jejich poslední návštěvy už uplynulo hodně času, ale dědečkův dům vypadal přesně tak, jak si ho Hedy pamatovala: tři podlaží ze světlého kamene a tmavá střecha, která se strmě tyčila nad obzorem. Na střeše se nacházela stvoření vytesaná z kamene a nízká věžička, které se podle mámy říká belvedér a z níž má být pěkný výhled. Hedy v ní ale viděla strážní věž, odkud se dají pozorovat blížící se nepřátelé. Potemnělá veranda vedla k černým vchodovým dveřím. Za plotem z tepaného železa se rozprostírala zahrada pokrytá listím a sněhem. Nebylo tam ani stopy po shonu jejich vlastního domova nebo domovů Hedyiných kamarádů, zároveň se ale nedalo říct, že by byl dům dědečka Johna nevlídný. Spíš jako by se velmi dlouho rozmýšlel, než něco řekne.

Bílá vrána, která je tam dovedla – a Hedy si byla jistá, že přesně o to se pokoušela – vyletěla na střechu a usadila se tam mezi ostatní sošky, které představovaly jiné, nadpřirozenější tvory, jako draky nebo gryfy.

Hedy šťouchla do Spencera a ukázala prstem. V jednom z oken v nejvyšším patře stál dědeček John s rozčepýřenými bílými vlasy na hlavě. Na tváři se mu objevil úsměv, odstoupil od okna a zmizel jim z dohledu. V následujícím okamžiku, za mnohem kratší chvíli, než by mělo být k seběhnutí všech pater potřeba, už byl dole a otvíral jim těžké vstupní dveře. Spencer zíral s otevřenou pusou a Hedy překvapeně zamrkala.

Dědeček John si uhladil knoflíčky na košili a pak se hbitě otočil dokola, až k nim stál opět čelem. K jejich naprostému úžasu na sobě teď měl zářivě barevnou kravatu.

„Dámy a pánové,“ pronesl hlubokým, vřelým hlasem, „vítejte.“

Děti se k dědečkovi nahrnuly a objaly ho. Jako vždycky voněl po mentolkách a kouři z dýmky. Hedy si potají poměřila, jak je vysoká, a s potěšením shledala, že už dědečkovi sahá ke třetímu knoflíčku.

„Dědečku,“ vyhrkl Spencer okamžitě, „kdybych si nějak uřízl prst, dokážeš mi ho přičarovat zpátky?“

Dědeček John vzal Spencera za ruce a pečlivě si je prohlédl. „Vypadá to, že všechny prsty ti na rukou pevně drží. Proč se ptáš?“

„Hedy nevěří na kouzla,“ vysvětlil Spencer.

„No, dalo by se říct, že nevěřit na kouzla je velmi moudré,“ odvětil dědeček.

To Hedy překvapilo. Dědeček John býval velmi slavný kouzelník.

Dědeček si ji dlouho prohlížel, jako by chtěl něco říct, ale nenapadala ho ta správná slova.

„Je to celá maminka, viď?“ zeptala se ho máma a přistoupila k nim blíž. Nastala trapná chvíle, kdy se ani ona, ani dědeček nemohli rozhodnout, na kterou tvář se mají políbit, nebo jestli se mají prostě obejmout.

Dědeček John si odkašlal. „Víc než kdy dřív.“

Mluvili o Rose, babičce Hedy a Spencera, což se skoro nikdy nestávalo. Zmizela, když byla Hedyina máma ještě malá. Hedy měla radost, že se babičce Rose podobá, dokud si nevšimla, že se dědečkovi v očích lesknou slzy. Teď se mu po ní kvůli tomu stýská, pomyslela si. Než si ale stihla rozmyslet, co na to má říct, táta vyložil z auta poslední tašky a přišel dědečkovi na přivítanou potřást rukou. Chvíle na kladení otázek už pominula.

Zdálo se, že vstupní hala se od jejich poslední návštěvy před třemi lety vůbec nezměnila. Jednu stěnu lemovaly busty a vyřezávané sochy. Na protější zdi nad odkládacím stolkem visely ve zlatých rámech dva velké obrazy. Hedy položila svůj staronový mobil (byl po tátovi a dostala ho, aby mohla rodičům volat, zatímco budou pryč) na kraj stolku.

Oba obrazy byly portréty bytostí s lidským tělem, ale zvířecí hlavou: první hlava patřila skunkovi a druhá strace. Měli na sobě velmi staromódní oblečení a kolem sebe zvláštní sbírku předmětů: šperky, rukavice, ovoce a malinkatý nůž. Podivuhodné bylo ale také to, že na obrazech se nacházely i novodobé předměty: Rubikova kostka, klíče a CD nějaké skupiny jménem The Smiths.

„Hele, můj tým!“ zvolal Spencer a ukázal na čepici s logem fotbalového klubu West Ham, která byla namalovaná v rohu. Vyfotil si ji polaroidem, který od svých narozenin nosil skoro všude s sebou.

„Snad vám nebude vadit bydlet spolu v jednom pokoji,“ říkal právě dědeček John, „bohužel jsem stihl vyklidit jenom jednu ložnici.“

To upoutalo jejich pozornost. Hedy měla nepříjemný dojem, že tyhle prázdniny se brzo zhorší z nudných na fakticky otravné. „Ale doma mám pokoj sama pro sebe,“ podotkla s nadějí v hlase.

„Co je špatnýho na tom, mít pokoj dohromady se mnou?“ ozval se uraženě Spencer.

Hedy obrátila oči v sloup. „Smrdíš jako opičí zadek.“

„Takže ty čucháš k opičím zadkům?“ chechtal se Spencer.

„A dost!“ Máma pohrozila prstem. „Nehádejte se. Budete se o ten pokoj dělit. A jestli kvůli tomu budete zlobit, tak se pak budete muset dělit i doma. A teď tam pojďte vynést ty tašky.“

Hedy si povzdechla, zvedla mobil – a zamračila se. Ležel teď na druhé straně stolku, opřený o obraz se skunkem, ke kterému byla její sluchátka skoro přilepená. Pohnul s ním snad Spencer?

„Tak už pojď, Hedy,“ zavolal ze schodů táta. „A nezapomeň si polštář.“

Hedy zkontrolovala, jestli nejsou sluchátka umazaná od barvy, ale žádnou neviděla, a tak si vzala věci a vydala se nahoru za ostatními.

„Proč mají každé dveře jinou barvu?“ zeptal se Spencer dědečka Johna, když je vedl nahoru po schodech.

„Kdysi tu býval penzion,“ odpověděl mu dědeček. „Možná se pak hostům líp pamatovalo, který pokoj je jejich.“

Dveře jejich ložnice měly vybledlou fialovou barvu. Uvnitř se nacházely dvě postele, už ustlané, a i když pokoj působil naprosto nehybně, linula se vzduchem čerstvá levandulová vůně.

Na stěnách visely zarámované mapy všech světadílů a ozdobné talíře, na kterých byly namalované slavné starověké stavby ze všech koutů světa, jako pyramidy v Gíze nebo Velká čínská zeď. U nohou každé postele stála truhla tak velikánská, že by se do ní děti mohly schovat.

Spencer vystřelil k posteli blíž u okna. „Zabírám si tuhle!“

„Půjdeme s dědečkem do kuchyně udělat čaj,“ řekla máma. „Až si vybalíte, přijďte za námi, jo?“

„Ale cestou dolů na nic nesahejte,“ varoval dědeček. „Některé věci tu zamykám z dobrého důvodu. Rozumíte?“

Děti to cestou sem sice slyšely už milionkrát, ale v dědečkově hlase zazníval varovný tón, který je upoutal. Oba přikývli: „Ano, dědečku.“

Spencer vybaloval tak, že si stoupl do své truhly a otočil svou tašku vzhůru nohama, takže všechno jeho oblečení napadalo kolem něj. V tašce ale ještě něco zůstalo, a když ji zvedl, aby ji naposledy vytřepal, vypadla mu na hlavu ponožka plná cvrnkacích kuliček. Hedy při pohledu na bratrovy nepořádné způsoby zakroutila hlavou. „Nemá tu dědeček asi tak šest ložnic?“ zeptala se. „Proč nemůžu mít svůj vlastní pokoj?“

„Dědeček za svůj život nasbíral spoustu věcí,“ vysvětloval táta a prohlížel si přitom bitevní loď v lahvi. „V ostatních pokojích jsou jich nejspíš haldy.“

Spencerovi se rozzářily oči. „Sbírá věci, co potřebuje na kouzla?“

„Jsou to jen triky, Spenci,“ sdělila mu Hedy, „ne opravdická kouzla.“

„Už těch kouzel moc nedělá, Spencere,“ pověděl mu táta.

„Přestal, když babička zmizela,“ dodala Hedy.

To tátu zarazilo. „Jak to víš?“

„Slyšela jsem vás o tom jednou mluvit s mámou.“ Na její babičku přišla řeč jen tak výjimečně, že si Hedy vždycky dávala pozor, aby jí žádná zmínka neunikla, i když ji třeba zrovna neměla slyšet.

„Co mají kouzla co dělat s babičkou?“ ptal se Spencer.

Táta si povzdechl. „To já nevím, Spenci,“ odpověděl mu, ale Hedy měla pocit, že toho ví víc, než jim říká. „Tak už pojďte. Máte teď před sebou pár týdnů, kdy se dědečka na všechno tohle budete moct zeptat. Vsadím se, že od něj uslyšíte spoustu zajímavých příhod.“

Kuchyně na rozdíl od nepořádku ve zbytku domu působila uspořádaným dojmem, jako kdyby ji měl na starosti někdo jiný. Byla pečlivě uklizená a vzdušná, okna skýtala výhled na jinovatkou pokrytou zahradu za domem a druhé dveře vedly do prádelny. Dědeček John seděl u dubového stolu s šálkem čaje a mezi prsty proplétal pár malých ocelových kuliček. Jezdily nahoru, dokola a zase dolů, jako kdyby tančily. Spencer na kuličky upřel oči a užasle k dědečkovi přispěchal. Kuličky se na světle blyštily, jedna za druhou se honily po dědečkových zápěstích a dlaních a pak zničehonic zmizely. Máma s tátou zatleskali. Dědeček John se na Spencera přes svůj šálek usmál.

„A tys říkala, že už žádný kouzla nedělá!“ obrátil se Spencer vítězoslavně na Hedy.

„To nebyly kouzla,“ odvětila Hedy, „jen umí s rukama dělat bezva věci. Že jo, dědečku?“

„Přesně tak,“ odpověděl dědeček John. „V tomhle domě žádná kouzla neděláme. Výhradně jen triky.“ Zdálo se, jako by sám sobě připomínal pravidlo, které se nesmí porušovat.

Zatímco všichni jedli velké porce citronového dortu, máma dědečka provedla seznamem pokynů ohledně Spencerova astmatu, nabádala děti, aby se teple oblékaly, a po stopadesáté jim připomněla, že nemají sahat na dědečkovy věci.

A pak nastal čas, aby rodiče odjeli. Hedyino srdce najednou opět svírala sklíčenost. Před domem se objali na rozloučenou, a když Spencer s mámou začali popotahovat, vyhrkly slzy také Hedy. Dokonce i táta měl oči trošku zarudlé. „Dávej na Spence pozor,“ pošeptal Hedy do vlasů, „uvidíme se na Štědrý den.“

„Dám.“ Hedy si všimla, jak máma Spencerovi šeptá do ucha něco, co ho přimělo na sestru pohlédnout, přikývnout a pak se statečně usmát.

Červené autíčko se probudilo k životu a rodiče na ně mávali z okénka, dokud nezahnuli za roh a nezmizeli z dohledu.

„Co ti máma říkala?“ zeptala se Hedy Spencera.

„Že na tebe mám dávat pozor,“ odpověděl Spencer a nasadil si huňatou leteckou čepici, co mu před odjezdem dal táta. Pak chytil dědečka Johna za ruku. „A že oba máme dávat pozor na dědečka.“

Kapitola druhá

Zaprášený rám

Hedy se Spencerem dědečkovi pomáhali umýt hrnečky a talíře, protože si zatím nebyli jistí, co jiného mají dělat. Hedy právě utírala vidličky a přitom přešla k ledničce, kterou pokrývala hromada magnetů. Mezi maličkou Eiffelovou věží z Paříže, miniaturní sochou Svobody z New Yorku a drobnými chrámy a hrady byla stejná barevná písmena, s jakými si Hedy a Spencer hrávali jako malé děti. Písmena tvořila vzkaz: VÍTEJTE V NAŠEM DOMĚ. Spencer se jako obvykle přišel kouknout, na co se Hedy dívá. Ze zbývajících písmen pak poskládal: DÍKY.

„Dědečku, co bude k večeři?“ zeptal se.

„Spenci,“ odfrkla si Hedy, „vždyť jsme teprve před chvilkou dojedli svačinu, ty nenasyto.“

„Neříkám, že mám hlad už teď.“

Dědeček John k nim přistoupil a otevřel mrazák. „Musím se podívat, co nám paní Vilumsová uvařila.“

„Kdo je paní Vilumsová?“ zajímal se Spencer.

„Paní, co pro mě vaří a pomáhá mi starat se o domácnost.“ Dědeček z mrazáku vytáhl tři plastové krabičky označené PÁTEK, SOBOTA a PONDĚLÍ. „Kterou byste rádi?“ otočil se na děti. „Můžete si jednu vybrat.“

„Co v nich je?“ chtěl vědět Spencer.

Dědeček se zatvářil rozpačitě. „Už ani nevím.“

„Dneska je sobota, takže si dám pondělí,“ rozhodl se Spencer. „Bude to jako cestování časem.“

Hedy si vybrala sobotu, která jí připadala jako lasagne.

„Výborně,“ řekl dědeček. „Já si dám pátek. Vypadá to na masový koláč.“ Položil krabičky na kuchyňskou linku, aby jídlo rozmrzlo, a najednou vypadal ztraceně. „Tak, a co budeme dělat teď?“

„Máš tady wi-fi, dědečku?“ zeptala se ho Hedy.

„Vy co?“ odpověděl nechápavě.

Nebyl tam žádný internet. Žádné počítačové hry. Žádní kamarádi. Žádný signál. Děti strávily chvilku průzkumem zahrady, kde objevily několik neobvyklých soch, ale když začala plískanice, vrátily se dovnitř. Dědeček se je pokusil naučit jednu karetní hru, ale ani Hedy, ani Spencer nemohli pravidlům přijít na kloub.

Spencer se opíral o ruce a sunul se dál a dál, až měl hlavu skoro položenou na stole. Rozprostíral se před nimi dlouhý, jednotvárný den a Hedy se obávala, že si s sebou nepřivezla dost knížek.

Takže když zazvonil zvonek, obě děti okamžitě vyskočily na nohy v naději, že návštěva do jejich dne vnese nějaké vzrušení.

„Co to bylo?“ zeptal se zmateně dědeček John.

„Někdo zvoní!“ odpověděli.

Dědeček vstal a zatvářil se trošku rozmrzele. Vydal se chodbou ke dveřím a stěžoval si při tom, že špatně slyší. Podíval se ven klíčovou dírkou a zafrkal. „Ty jeden šťourale.“

„Kdo to je, dědečku?“ chtěl vědět Spencer.

Dědeček John na Spencera mrkl, odemkl čtyři zámky na dveřích a otevřel je. Na prahu stál muž s šedivým plnovousem a širokým úsměvem na tváři. Byl vyšší než dědeček a měl slušně velké břicho, ale oba měli stejný tvar nosu a očí. Šlo o jejich prastrýčka Petera, bratra dědečka Johna. Měli mu říkat jen strýčku Petere, protože kvůli slůvku „pra“ si prý připadal staře.

„Co tady děláš?“ Dědeček ho ani pořádně nepozdravil.

„Chtěl jsem se vidět s rodinou, ty jeden bručoune,“ zaburácel strýček Peter.

„Mámu s tátou jsi zmeškal,“ ozval se Spencer. „Už odjeli.“

„Vážně? To je mi líto, zapovídal jsem se s jedním starým známým, co mluví skoro stejně rád jako já. Ale teď už jsem tu, abych se s vámi přivítal!“ Doširoka rozpřáhl ruce a obě děti objal.

„Přepokládám, že asi budeš chtít čaj?“ povzdychl si dědeček.

„To bych moc rád. “

Když dědečka následovali do kuchyně, strýček Peter zašeptal: „Překvapuje mě, že vás tu dědeček nechává bydlet, vzhledem k tomu, jak moc nesnáší, když mu někdo sahá na věci! Doufám, že se tady v tom starém strašidelném domě moc nebojíte.“

To v Hedy vzbudilo příval loajality k dědečkovi. „Ne, přijde nám to tu super.“

„Já se teda trošku bojím,“ přiznal Spencer.

Strýček Peter chápavě přikývl. Nahlas pak dodal: „Kdybyste kdykoliv chtěli přespat u mě, stačí to dědečkovi jen říct. Bydlím jenom půl hodiny odsud, i když podle toho, jak často se s Johnem vídáme, by člověk řekl, že žiju na severním pólu. Váš bratranec a sestřenice taky bydlí blízko. Od malička jste se neviděli – je to k smíchu, vážně k smíchu. Jsou zhruba ve vašem věku.“

Hedy si vzpomněla, že se máma o tomhle bratranci a sestřenici už zmínila.

„Chci se od dědečka naučit pár triků, zatímco tu budeme,“ nadhodil Spencer.

„No, já jsem býval za mlada taky kouzelník, můžu tě toho naučit spoustu,“ pověděl mu strýček Peter. „Byl jsem slavnější než ty, viď, Johne?“

Dědeček John na stůl postavil čajovou konvici, ze které stoupala pára. „Možná když jsem ukončil kariéru.“ Potom se na chvíli zamyslel. „Ne. Ani pak ne.“

Strýček Peter odmítavě zamručel a prohrábl si vousy. „Je nejvyšší čas, abyste se s bratrancem a sestřenicí znovu setkali. Jmenují se Max a Angelica. Říkal jsem jim, že jste tu, a už se vás nemůžou dočkat.“

Hedy a Spencer se na sebe s nadějí v očích podívali.

„Prosím, dědečku, můžou přijet?“ žadonila Hedy.

„Cože? Aby tu bylo ještě víc dětí?“ protestoval dědeček John.

„Prosím!“

Dědeček ukázal na strýčka Petera. „Tohle je tvoje vina. Měli jsme před sebou dva týdny naprostého klidu.“

„Pche!“ odpověděl strýček Peter. „To by přece byla nuda.“

Strýček Peter se zdržel hodinu, kterou strávil povídáním a vtipkováním s dětmi. Měl melodický hlas, jako dělaný pro jeviště, a využíval ho k napodobování kouzelníků, které kdysi znával, a to včetně dědečka Johna. Hedy i Spencer byli zklamaní, když nastal čas vyprovodit strýčka ke dveřím.

„Zítra nebo pozítří přijedu i s vaším bratrancem a sestřenicí,“ slíbil strýček Peter a sáhl po svém klobouku na odkládacím stolku. Hedy si byla jistá, že ho položil krempou dolů, ale teď byl vzhůru nohama jako miska, která jen čeká, až ji někdo něčím naplní. Nikdo jiný si toho podle všeho nevšiml. Pamatovala si to snad špatně? Na tomhle stolku je něco podivného, usoudila. Než se ale mohla na cokoliv zeptat, strýček Peter je objal na rozloučenou, nasedl do auta, zamával a rozjel se z kopce dolů.

Dědeček John měl při večeři nezvykle mlčenlivou náladu. Rozprostírala se nad stolem jako mlha a umlčovala i děti. Vadilo mu, že tam jsou? Téměř dokonalé ticho pokračovalo, i když sklízeli ze stolu a umývali talíře, a Hedy se ulevilo, když dědeček prohlásil, že už je čas jít spát.

„Zajímalo by mě, jak dlouho by trvalo naučit se od strýčka Petera všechny triky,“ řekl Spencer, když šli chodbou do svého pokoje.

„Vsadím se, že roky.“

„Taky by mě zajímalo, kolik dědečkovi bylo, když se to začal učit on.“

„Tak proč se ho nezeptáš?“ Hedy si všimla, že Spencer jde čím dál blíž u ní. „Co děláš?“

„Je to tu o tolik větší než doma,“ odpověděl Spencer. „Přál bych si, aby tu dědeček víc svítil.“

„Nebuď strašpytel.“

Prošli kolem vchodu do pokoje, který sousedil s jejich ložnicí. Nyní byly vybledlé zelené dveře nepatrně pootevřené. „Pojď se tam podívat,“ šeptla Hedy. Dveře zavrzaly, když je otvírala.

„Hedy!“

„To je v pohodě, Spenci, dědeček nic neuslyší.“

„On ale nechce, abysme mu prohlíželi věci!“

Hedy se začala pomalu sunout dovnitř. „Ty hlídej.“

Spencer ji ale následoval a ve snaze zůstat u ní co nejblíže do ní narazil. „Hlídám strašně nerad.“

Pokoj byl od podlahy ke stropu přeplněný věcmi: nad kobercem z medvědí kůže se tyčily věže z krabic; police překypovaly knihami, hodinami a podivnými mosaznými přístroji, které Hedy vůbec nic neříkaly; obrovské sklenice byly plné sušených rostlin a malých kůstek a na to všechno shlížela velká vycpaná jelení hlava. Poblíž na zdi viselo zaprášené kovové zařízení, které vypadalo jako změť peří. Jednotlivá pera byla dlouhá jako Hedyino předloktí, některá mosazná, jiná jakoby z matné oceli a všechna byla složená do tvaru vějíře. Hedy přemýšlela, jak by vypadala rozložená.

Popošla k jedné polici a nemohla se ubránit nutkání dotknout se prstem malé, ale přesto neuvěřitelně realistické figurky římského vozataje, kterého táhli dva koně. Jeho bič a stejně tak hřívy a ocasy koní vlály v pomyslném větru. V momentě, kdy se figurky dotkla, zaslechla nehlučné řehtání a burácení kopyt.

Spencer do ní rázně dloubnul. „Nesahej na to!“

Než Hedy stihla odpovědět, ozvala se za nimi hlasitá rána. Prudce se otočili.

„Co to bylo?“ zašeptal zděšeně Spencer.

Na podlaze uprostřed místnosti leželo velké kožené album.

„To jen z poličky spadlo támhleto album,“ řekla Hedy. Srdce jí ale bilo jako o závod.

„A jak spadlo?“ zeptal se Spencer. „Ani jsme se k němu nepřiblížili.“

Hedy neodpověděla. Poklekla, zvedla album a z něj vypadla fotografie ženy, která se podobala jejich mamince. Měla na sobě krátké šaty lemované střapci a hedvábný cylindr.

Byla oblečená jako asistentka kouzelníka.

Spencer se Hedy podíval přes rameno. „Kdo to je?“

„Hmmm,“ bylo jediné, co mu odpověděla, i když měla silný pocit, že ví, o koho jde.

A pak se přímo pod jejich nohama začala vlnit podlaha. V jejích prknech nejprve pomalu a pak o něco rychleji kličkovala vyboulenina zhruba o velikosti Hedyiny pěsti.

„Ááá!“ vyjekl Spencer.

Hedy na něj sykla, aby byl potichu – nechtěla, aby je tu dědeček načapal – ale vyboulenina v podlaze děsila i ji. Choulili se k sobě, boule se k nim přibližovala a nakonec se asi půl metru od nich zastavila pod hnědočerným sukem ve dřevě. Zploštila se a zmizela, takže palubka vypadala opět normálně. Jenomže pak… se suk ve dřevě pevně smáčkl a potom se opět rozevřel, jako kdyby šlo o mrkající oko.

Právě v tu chvíli zaslechli, jak jde dědeček John po schodech nahoru, aby jim dal dobrou noc. Hedy si fotografii nacpala do kapsy u županu. Popadla Spencera za ruku a oba se dali do běhu.

Když k nim do ložnice dědeček John vešel, byli už v posteli. Jak tak Hedy ležela opřená o polštář s maminčinou šálou omotanou kolem krku, její bušící srdce se pomalu zklidňovalo. Že by se jim ta podivná věc v podlaze jen zdála?

„Dědečku, já mám strach,“ vyhrkl Spencer s vytřeštěnýma očima.

„Vážně? Z čeho?“

Hedy bylo jasné, že Spencer se je právě chystá dostat do maléru. „Akorát se mu stýská po mámě a po tátovi,“ odpověděla za něj spěšně a vrhla na něho pohled, který říkal Jestli to vykecáš, tak to oba schytáme.

Spencer se na ni na oplátku podíval s výrazem, který znamenal Neskákej mi do řeči, ale také Fajn, nic neřeknu.

Dědeček John roztržitě bloumal po pokoji a těch výmluvných pohledů si ani nevšiml. „Rodičům se po vás jistě taky stýská,“ řekl. „Čtou vám před spaním? Já vaší mamince nikdy nečetl, ale možná jsem měl. Co kdybych vám přečetl pohádku…?“ Z poličky u okna vzal starou knihu. „Tahle knížka patřila vaší babičce,“ hlesl tiše. Pomalu a dlouze vzdechl a zdálo se, jako by se scvrkával.

„Jaká byla babička?“ vyzvídala Hedy.

Dědeček položil knížku zpátky a vzal do ruky pár kovových čínských kruhů zhruba o obvodu fotbalového míče. Začal si s nimi hbitě hrát a jako kouzlem jeden druhým prostrkoval. Hedy ani Spencer nedokázali přijít na to, jak to dělá.

„Každý, kdo se s Rose setkal, si ji oblíbil,“ odpověděl zjihle. „Ráda vtipkovala. Byla neuvěřitelně štědrá.“

„Jak jste se potkali?“ zajímala se Hedy. Kovové kruhy teď rovnoměrně, nevysvětlitelně balancovaly jeden na druhém.

„Vybral jsem si ji při představení jako dobrovolnici z publika.“

„Dělala ti někdy asistentku?“

Dědeček neodpověděl. Hleděl do dáli, na nějaké místo mnohem vzdálenější, než byla jejich ložnice.

„Dědečku?“

„Cože? Cos říkala, děvenko moje?“

„Co se s babičkou stalo?“

Kruhy se roztřásly, cinkaly a drnčely jeden o druhý, až se ten vrchní nakonec zřítil na zem. Dědeček John na něj jen zíral a pak pronesl: „Kouzlo se pokazilo.“

Spencer vklouzl do jeskyňky, kterou si vytvořil z peřiny a polštáře. Vyděsilo ho to, ale zároveň byl fascinovaný. Dědeček John se sehnul pro kruh a tiše pokračoval.

„Měl jsem na představení kouzelnou bednu. Velkou, daly se do ní schovávat věci. Sám jsem ji vyrobil. Pojmenoval jsem ji Kaleidos. Byla skvělá, naprosto parádní.“ Na okamžik se usmál. „Ale jednoho večera se s ní něco stalo. A babička prostě… zmizela.“

Dědeček se k nim otočil zády, položil čínské kruhy zpátky na poličku a pak se pozorně zahleděl na starou mapu na zdi. Tiše se vysmrkal do kapesníku. Hedy se potají podívala na fotografii, co měla v kapse u županu. Žena, která vypadala jako jejich maminka, byla určitě jejich ztracená babička Rose.

„Dědečku, zůstaneš tu, dokud neusnu?“ napůl zašeptal Spencer.

„Hedy je tu přece s tebou.“

„Jenže je až támhle daleko!“

Když dědeček Hedy přikrýval, všimla si, že má trošku uslzené oči. Nesměle ho objala. „Jsi v pořádku, dědečku?“

Dědeček na ni s vážností mrkl, přitáhl si židli ke Spencerově posteli a zhasl lampičku.

Hedy se probudila, když dědeček vycházel z pokoje. Zkusila si převrátit polštář a schovat hlavu pod peřinu, ale znovu usnout stejně nemohla. Do pokoje mezerou mezi záclonami proudilo měsíční světlo a Hedy nakonec vstala a otevřela truhlu u nohou postele. Vytáhla z ní baterku, zkontrolovala, že má fotografii babičky Rose stále v kapse, a vyplížila se z ložnice.

Vkradla se do vedlejšího pokoje, přivřela za sebou vybledlé zelené dveře, vzala z police kožené album a začala jím listovat. První polovina byla plná výstřižků z novin, vystříhaných reklam a letáků lákajících na představení „Úžasného kouzelníka Johna Sanga“. Občas mu předskokana dělal mladý Peter Sang a někdy jiní kouzelníci, o kterých Hedy v životě neslyšela. Jeden z nich si uřezával hlavu (Nechutný! pomyslela si Hedy), zdálo se, že druhý vytahuje z koše tygra, a další se přeměňoval v rentgenový snímek sebe samého. Album obsahovalo také mnoho fotek dědečka Johna a pár i s babičkou Rose. Vypadali šťastně.

Hedy našla místo, kam patřila fotografie v její kapse, a vrátila ji tam. Když dávala album zpátky na poličku, zdálo se jí, že slyší sotva patrný šepot.

Najednou se jí vybavila vyboulenina v podlaze, a tak se rychle otočila. Neviděla žádné známky pohybu, ale při otočce vrazila do stolku, na kterém se rozkymácela velká zarámovaná fotografie. Sehnula se, aby si na ni mohla posvítit baterkou a prohlédnout si ji víc zblízka.

Sklo pokrýval nános prachu, ale Hedy přesto rozpoznala Johna, Rose a batole – to musí být máma, odhadovala – kteří s papírovými kloboučky na hlavě sfoukávali svíčky na narozeninovém dortu. Zatímco si fotografii prohlížela, začaly se v prachu objevovat slova, jako kdyby je psal neviditelný prst:

NAJDĚTE MĚ.

Kapitola třetí

Suttonovo smíšené zboží

Příštího rána Hedy vzbudilo tlumené crrrrrrrrr telefonu v přízemí. Pomalu otevřela jedno oko a spatřila, jak už se do pokoje vkrádá sluneční svit. K zádům se jí tiskl schoulený Spencer a tiše pochrupoval. V Hedy hrklo a veškerá ospalost z ní okamžitě vyprchala, když si najednou vzpomněla, co se stalo předchozího večera.

NAJDĚTE MĚ.

Dívenka se roztřásla a přitáhla si přikrývku až pod bradu. Když před jejíma očima kdovíco začalo psát zprávu do prachu, tolik ji to vyděsilo, že rám se zapištěním upustila a utekla zpátky do ložnice, kde za sebou s prásknutím zabouchla dveře. Vrhla se ke Spencerovi do postele a ležela úplně bez hnutí, zatímco jí hlavou vířily myšlenky. Nejdřív se něco pohybovalo v podlaze a teď je v domě nějaký duch, který chce, aby ho našli. Hedy na duchy ani nevěřila, problém byl ale v tom, že tenhle duch podle všeho věřil v ni. Právě když se snažila sebrat dostatek odvahy a vstát, aniž by vzbudila Spencera, ozvaly se z chodby kroky dědečka Johna. „Hedy! Spencere! Volají rodiče.“

Spencer se v mžiku probudil, a než mu Hedy stihla cokoliv říct, vyskočil z postele ještě napůl zamotaný do peřiny. „Já s nimi chci mluvit první!“

Hedy se nechtělo v pokoji zůstávat o samotě, a tak vyrazila za ním. Dědeček John na ni čekal, zatímco Spencer bral schody dolů po dvou. „Vyspala ses dobře?“ zajímal se.

Zaváhala. Bude se dědeček kvůli tomu, že do toho pokoje šla, zlobit? Bude si myslet, že se zbláznila, a řekne rodičům, aby se vrátili dřív? Když to udělají, možná už nedostanou příležitost jet na další vykopávky. Nemůže ohrozit šanci, že se s nimi jednoho dne podívá do Egypta. Proto jen přikývla, chytla se dědečka pevně za ruku a začala na dům pohlížet novýma očima.

„Ne!“ říkal právě Spencer do telefonu. „To Hedy spala v mojí posteli, tak strašně se bála!“

Dědeček John se na Hedy otočil a pozvedl své husté šedé obočí.

„Spencer v noci dostal strach, tak jsem mu chvilku dělala společnost,“ zalhala a okamžitě se začala cítit provinile.

„Nic… vás v noci neobtěžovalo?“ zeptal se dědeček John.

Mám mu to říct? uvažovala na moment Hedy, ale pak si to rozmyslela. „Ne, bylo to v pohodě.“

Dědeček se uklidnil. „To je dobře. Co říkáš na vejce na měkko k snídani?“

Když se dědeček vydal do kuchyně, Spencer Hedy přivolal k sobě. Zakryl spodek velkého telefonního sluchátka rukou a zašeptal: „Můžu mámě říct o té věci v podlaze?“

„Ne, neříkej jí to,“ odpověděla Hedy rovněž šeptem. „Neměli jsme tam přece vůbec chodit. Jo, a musím ti říct ještě o něčem dalším.“

„O čem?“

Hedy si od něj vzala sluchátko. „Až pak.“

„Hedy,“ strachovala se máma, „vážně jsi v noci spala ve Spencerově posteli? Děje se něco?“

Hedy jí málem pověděla o všech podivných věcech, které se jim přihodily, ale obavy v mámině hlase ji donutily si to rozmyslet. Sotva tam dorazili, říkala si, nemůžu je nutit, aby se vraceli jen kvůli divným boulím, co se v noci objevují v podlaze. „Vůbec nic. Jen jsem Spencovi dělala společnost,“ odpověděla a pak mámě položila tisíc různých otázek o Španělsku, aby ji ujistila, že všechno je v pořádku.

Dědeček John v kuchyni rachotil rendlíky mezi sporákem a dřezem a Spencer mezitím prostíral stůl. V teple místnosti, kde to vonělo po másle a toustech, Hedy cítila, jak její obavy ohledně událostí předchozího večera slábnou.

„Dědečku,“ řekl Spencer, „znáš se s Merlinem?“

„S Merlinem? Tím čarodějem?“ Dědeček měl v ruce tři vařená vejce a zvedl si je nad hlavu. „Kolik si myslíš, že mi je?“

„Nevím. Kolik je Merlinovi?“

„Spencere, Merlin žil před stovkami let,“ vysvětlila mu Hedy. Obě děti teď sledovaly, jak dědeček vajíčka ve zvednuté dlani koulí sem a tam.

„Bomby shozeny,“ zamumlal. S neuvěřitelnou přesností vajíčka upustil do tří kalíšků připravených na kuchyňské lince. Přistála tam s uspokojivým prasknutím, ale nerozmačkala se na padrť, jak by se při pádu z takovéto výšky dalo očekávat.

„Jak jsi to udělal?“ zeptal se Spencer a vrhl se k dědečkovi, aby si ta dokonalá vajíčka mohl prohlédnout. Z jednoho opatrně sundal kousek skořápky.

„Naučil mě to Merlin,“ vtipkoval dědeček John.

„Dědečku, prosím, nauč mě to,“ žadonil Spencer.

„Hedy, podej mi prosím mléko,“ požádal s úsměvem dědeček.

Hedy se otočila k ledničce a strnula. Včera magnetická písmena tvořila nápis VÍTEJTE V NAŠEM DOMĚ. Teď tam stálo NAJDĚTE MĚ.

„Dědečku,“ zeptala se tiše Hedy, „tos napsal ty?“

Dědeček John položil na stůl pár talířů a přistoupil k Hedy. „Spencere, byls to ty?“ zjišťoval se zamračeným výrazem v obličeji.

Spencer zavrtěl hlavou.

Dědeček písmena zpřeházel, aby zpráva zmizela, a prudce otevřel dveře ledničky, odkud vyndal máslo. „To jsem si jen dělal legraci. Byl to hloupý vtip.“

Hedy uměla rozpoznat, když někdo lže. Šlo o kombinaci pozorného naslouchání a sledování toho, jak se ostatní tváří a jaké dělají pohyby. Když se jí někdo najednou nedíval do očí tak jako obvykle, pohrával si s rukama, měl trochu ztuhlá ramena a sevřený hlas, její vnitřní lovecký pes zpozorněl. A zrovna teď seděl zpříma s čumákem namířeným na dědečka Johna. Neříkal jim pravdu.

Po snídani dal dědeček dětem peníze a poprosil je, aby došly do vesnice na nákup. „Určitě se na chvilku rádi dostanete z domu,“ řekl, když jim podával bundy. „A potřebujeme nějaké sušenky. Váš bratranec a sestřenice mají dopoledne přijet na čaj.“

V ulicích vesnice panoval klid. Malé hromádky sněhu se hezky vršily u plotů (a vyzývaly tak Spencera k tomu, aby do nich kopal) a mezi pouličními lampami visely girlandy z jedlového chvojí zdobené třešňově červenou stuhou a zlatými rolničkami. Každičký dům měl nějakou vánoční výzdobu – ojíněný věnec na vstupních dveřích nebo ceduli, která prosila Santu, aby se nezapomněl zastavit. Dům dědečka Johna je jako jediný nevyzdobený, pomyslela si Hedy, když se na něj ohlédla na vrchol kopce.

Jakmile se dostatečně vzdálili, poklepala Spencerovi na rameno. „Včera v noci, když už jsi spal, se stala divná věc.“

„Jaká? Zase ta boule v podlaze?“

Hedy zakroutila hlavou. „Šla jsem zpátky do toho pokoje, abych vrátila tu fotku. Je na ní babička Rose, abys věděl.“

Spencer bojoval s nutkáním otřást se. „Ten pokoj mě děsí.“

„Není tak hrozný. Až na to, co se stalo pak. Prohlížela jsem si jednu zarámovanou fotku. Byla na ní máma, když byla ještě miminko, s dědečkem a babičkou. A pak…“ Hedy se zarazila a rozhlédla se kolem. Poblíž nikdo nebyl. „…se v prachu prostě začala objevovat slova. Jako kdyby do něj někdo neviditelný psal prstem.“

Spencer zíral s otevřenou pusou. „Co tam napsal?“

„NAJDĚTE MĚ.“

„To bylo i na ledničce!“

„Já vím.“

„Koho máme najít?“

„Nevím.“

„Jak ho máme najít?“

„Netuším. Nic dalšího se tam už neobjevilo. Pak jsem utekla zpátky k nám do pokoje.“

Spencer se ohlédl na dům na kopci. „Měli bychom to říct dědečkovi.“

„Zatím ne. Neměli jsme tam přece vůbec chodit.“

„První jsi tam šla ty, ne já!“

„Ale ty jsi můj komplic.“

Spencer se zamračil. „Já ani nevím, co to znamená.“

„Žes mi pomáhal,“ vysvětlila Hedy. „Jsem si jistá, že dědeček lhal, když nám tvrdil, že ten vzkaz na ledničku napsal on. Podle mě mu o tom zatím povědět nemůžeme.“

„Proč by nám ale lhal?“

„To taky ještě nevím, Spenci. Nesmíš nic říct. Slib mi to.“

„Můžeme to povědět rodičům?“

Hedy stiskla zuby. Tolik otázek! „Jen jestli fakticky chceš přijít o ten prst!“

Spencer Hedy probodl zlostným pohledem a pak se k ní otočil zády a mašíroval po cestě směrem k obchodům. Hedy se nadechla a litovala, že se na něj rozzlobila. Proč jí prostě nemůže věřit, že se jen snaží zajistit, aby se nedostali do maléru? Před koncem ulice ho dohnala a sladila s ním krok.

„Spenci, neboj, postarám se o tebe. Slibuju.“

Spencer na ni ustaraně pohlédl. „Ale co když se já nedokážu postarat o tebe?“

Hedy ho jen poplácala po hlavě, na které měl nasazenou tátovu příliš velkou leteckou čepici. Neměla pro něj žádnou odpověď.

V centru Marberry’s Rest se nacházelo Suttonovo smíšené zboží. Výloha obchodu, kterou zdobily vánoční dekorace a dřevěný betlém se skutečnou slámou v jesličkách, se leskla v mrazivém vzduchu. Když Hedy se Spencerem vešli dovnitř, zvonek na dveřích zacinkal, a oznámil tak jejich přítomnost. V obchodě to nádherně vonělo po zázvorových sušenkách, horké čokoládě a možná i nějakém čerstvě upečeném koláči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům na Hrabivém vrchu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.