Příběh magie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Chris Colfer

Příběh magie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chris Colfer

Ilustroval Brandon Dorman

Přeložila Veronika Volhejnová

Copyright © 2019 by Christopher Colfer

Illustrations © 2019 by Brandon Doorman

Translation © Veronika Volhejnová, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-253-4793-5

ISBN e-knihy 978-80-253-4845-1 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-4846-8 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-4844-4 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Pro všechny statečné lidi,
kteří se odvážili být sami sebou v době,
která je nepřijímala.
Díky vám já můžu být já.

PROLOG

NEČEKANÁ AUDIENCE

Magie byla ve všech čtyřech královstvích zakázaná – a to je ještě mírně řečeno. Z právního hlediska byla magie ten nejhorší zločin, který kdo mohl spáchat, a z hlediska společenského se na nic jiného nehledělo s takovým pohrdáním. Ve většině oblastí mohlo být pouhé spojení s usvědčenou čarodějnicí nebo čarodějem potrestáno smrtí.

V Severním království zločince a jejich rodiny soudili a vzápětí upalovali na hranicích. Ve Východním království stačilo jen velmi málo důkazů k tomu, aby se obvinění i se svými blízkými houpali na šibenici. A v Západním království každého, kdo byl v podezření z čarodějnictví, utopili úplně bez soudu.

Popravy málokdy vykonávali státní úředníci nebo strážci zákona. Většinou trestal dav rozzuřených občanů, který bral zákon do vlastních rukou. Hlavy států se na tuhle brutální zábavu dvakrát nadšeně netvářily, ale v podstatě ji tolerovaly. Byly totiž, popravdě řečeno, docela rády, že si dav vylévá vztek i na něčem jiném než na své vládě. Monarchové tedy tohle lidové rozptýlení vlastně vítali, a v nepokojných časech dokonce podporovali.

„Ten nebo ta, kdo si zvolí cestu magie, volí si cestu odsouzení,“ hlásal král Šlechtil ze Severního království. Přitom on sám si zvolil cestu takové nedbalosti, že v zemi řádil nejhorší hladomor celé její historie.

„Lidem s tak odporným hodnotovým žebříčkem prostě nemůžeme projevovat žádný soucit,“ nechala se slyšet královna Endustria z Východního království a okamžitě zvedla daně, aby bylo z čeho financovat stavbu nového letního paláce.

„Magie je urážkou Boha a přírody a nebezpečně ohrožuje veškerou uznávanou morálku,“ nechal se slyšet král Vojeslav ze západu. Tímto názorem naštěstí odvedl pozornost poddaných od řečí o svých osmi nemanželských dětech, které zplodil s osmi různými milenkami.

Jakmile čarodějnici nebo čaroděje jednou odhalili, vyhnout se potrestání bylo téměř nemožné. Mnozí uprchli do hustých a nebezpečných lesů, které rostly mezi hranicemi a říkalo se jim Pomezí. Jenže Pomezí bylo domovem trpaslíků, elfů, skřetů, trollů, obrů a všech dalších ras, jež lidstvo v minulosti vypovědělo. Čarodějnice a čaroděje, kteří v lesích hledali útočiště, obvykle potkala rychlá násilná smrt z rukou nějakého barbarského stvoření.

Jediné místo, které bylo vůči čarodějnicím a čarodějům do určité míry milosrdné (pokud se tomu tak dalo říkat), bylo Jižní království.

Když král Šampion XIV. zdědil trůn po smrti svého otce Šampiona XIII., hned prvním výnosem zrušil trest smrti pro lidi usvědčené z čarodějnictví. Místo toho byli odsuzováni na doživotní nucené práce (a každý den se jim připomínalo, jak by za to měli být vděční). Král ovšem nezmírnil zákon čistě z dobroty srdce, ale spíš proto, aby se vyrovnal s jistou nepříjemnou vzpomínkou.

Když byl Šampion dítě, jeho vlastní matku sťali pro „podezření ze zájmu o magii“. Obvinil ji sám Šampion XIII., takže nikoho nenapadlo obvinění zpochybňovat nebo zkoumat, zda královna není náhodou nevinná. Teprve den po popravě se ukázalo, že motivy Šampiona XIII. nebyly možná tak úplně čestné, protože se okamžitě oženil s mnohem mladší a hezčí ženou. Od královniny předčasné smrti Šampion XIV. počítal dny do chvíle, kdy bude moct svou matku pomstít a zničit otcův odkaz. A od okamžiku, kdy mu na hlavu vložili korunu, věnoval Šampion XIV. většinu své vlády snaze Šampiona XIII. úplně vymazat z historie Jižního království.

Dnes už byl král Šampion XIV. starý a většinu času trávil tím, že dělal tak málo, jak jen to šlo. Královské výnosy se omezovaly na zavrčení a koulení očima. Místo královských návštěv mával panovník lenivě davům z bezpečných útrob rychle jedoucího kočáru. A jestli vůbec ještě někdy pronášel něco, co by se podobalo projevu, byly to bez výjimky stížnosti, že chodby královského paláce jsou „příliš dlouhé“ a schody „příliš příkré“.

Šampionovým koníčkem bylo vyhýbat se lidem – zvlášť své povýšenecké rodině. Jedl sám, do postele chodil brzo, spal dlouho a užíval si dlouhé odpolední šlofíky (a Bůh buď milostiv chudákovi, který by ho vzbudil dřív, než byl připraven vstávat).

Jednoho odpoledne však krále přece jen něco vzbudilo předčasně. Nemohlo za to ani bezohledné vnouče, ani neohrabaná komorná, ale náhlá změna počasí. Šampion se probudil leknutím, protože do oken jeho komnaty zabušil liják a v komíně se rozkvílela vichřice. Když šel do postele, byl jasný a slunný den, a tak bouře spánkem omámeného panovníka dokonale překvapila.

„Jsem vzhůru,“ ohlásil významně.

Čekal, že přiběhne nejbližší sluha a pomůže mu dolů z vysoké postele, ale neobjevil se nikdo.

Šampion si hlasitě odkašlal. „Říkal jsem, že jsem vzhůru,“ zavolal znova, ale pořád ještě se nic nestalo. To bylo divné.

Král tedy neochotně slezl z postele sám, až mu klouby praštěly, zamumlal několik šťavnatých kleteb a pajdal po kamenné podlaze pro župan a pantofle. Oblékl se a rozrazil dveře své komnaty, rozhodnutý seřvat prvního sluhu, na kterého narazí.

„Proč nikdo neodpovídá? Co může být důležitějšího než –“

Nedořekl a s úžasem se rozhlédl. Předpokoj jeho ložnice byl obvykle plný služek a komorníků, teď tu však nebyl vůbec nikdo. Dokonce i vojáci, kteří dnem i nocí střežili jeho dveře, opustili své místo.

Král vykoukl z předpokoje do chodby, ale i ta byla prázdná. A nejen že odsud zmizelo služebnictvo a vojáci; ztratilo se dokonce i světlo. Všechny svíčky ve svícnech a pochodně v držácích byly zhasnuté.

„Haló?“ zavolal Šampion do chodby. „Je tu někdo?“ Slyšel však pouze ozvěnu vlastního hlasu.

Opatrně procházel zámkem a hledal nějakého živáčka, ale ať zahnul kamkoli, nacházel pouze další a další tmu. Bylo to nesmírně znepokojující – žil na hradě už od dětství a takhle bez života ho neviděl ještě nikdy. Šampion vyhlédl z každého okna, které míjel, jenže déšť a mlha všechno venku úplně zakrývaly.

Nakonec zahnul za roh dlouhé chodby a ze své soukromé pracovny zahlédl blikotavé světlo. Dveře byly dokořán a někdo se tam hřál u ohně. Za jiných než takhle strašidelných okolností by to byl lákavý pohled. Králi s každým krokem bušilo srdce rychleji a rychleji. S obavami nahlédl do dveří, aby zjistil, kdo nebo co čeká uvnitř.

„Jé, koukejte! Král se vzbudil!“

„To je dost.“

„No tak, no tak, děvčata. Musíme se k Jeho Výsosti chovat uctivě.“

Král uviděl na pohovce ve své pracovně sedět dvě dívky a velmi krásnou ženu. Když vstoupil, všechny tři povstaly a uctivě se mu uklonily.

„Výsosti, velice nás těší, že vás poznáváme,“ řekla žena.

Na sobě měla elegantní fialové roucho podobné barvy jako její velké jasné oči, a co bylo zvláštní, měla jen jednu dlouhou rukavici na levé paži. Tmavé vlasy měla zastrkané pod složitý klobouček s květinami, peřím a krátkým závojíčkem, který jí zakrýval tvář. Dívkám nemohlo být víc než deset, na sobě měly dlouhé pláště a hlavu omotanou ozdobným šátkem.

„Kdo sakra jste?“ vyprskl Šampion.

„Á, odpusťte,“ zašveholila žena. „Já jsem madam Počasitá a tohle jsou moje učenky, slečna Klementina Klouzavá a slečna Blankyta Levandulová. Doufám, že vám nevadí, že jsme vám tak vpadly do pracovny. Cestovaly jsme sem velice dlouho a nedokázaly jsme odolat, abychom se při čekání trochu neohřály u ohně.“

Madam Počasitá byla zřejmě velmi přívětivá a charismatická žena. Někoho takového by král v opuštěném zámku skutečně nečekal, a tím mu jak žena, tak celá situace připadaly ještě divnější. Madam Počasitá nabídla Šampionovi pravici k potřesení, ale ten její přátelské gesto nepřijal. Naopak, změřil si své nečekané hosty od hlavy k patě a pak o krok couvl.

Dívenky se zahihňaly a vylekaného krále si prohlížely tak, jako by mu nahlédly do duše a našly tam něco směšného.

„Tohle je soukromá pracovna královské rezidence!“ obořil se na ně Šampion. „Jak se opovažujete vstoupit do ní bez povolení! Za tohle bych vás mohl nechat zbičovat!“

„Omluvte prosím náš vpád,“ řekla madam Počasitá. „Nemíváme ve zvyku vtrhnout k někomu domů bez ohlášení, ale neměla jsem bohužel na vybranou. Víte, už poměrně dlouhou dobu jsem psala vašemu tajemníkovi panu Učenému v naději, že se mi podaří dosáhnout audience, jenže pan Učený bohužel ani jednou na můj dopis neodpověděl. Omlouvám se, že to tak musím říct, ale podle mě je to dost neschopný člověk. Možná byste měl uvažovat o jeho výměně. No, tedy, jde o to, že bych s vámi ráda probrala jednu naléhavou záležitost, a tak jsme tady.“

„Jak se ta ženská dostala dovnitř?“ rozkřikl se král na celý prázdný zámek. „A kde propána všichni jsou?“

„Obávám se, že všichni vaši poddaní jsou momentálně indisponováni,“ informovala ho madam Počasitá.

„Jak to myslíte, indisponováni?“ vyštěkl Šampion.

„S tím si vůbec nemusíte lámat hlavu – jen drobné kouzlo, kterým jsme si pojistily bezpečí. Slibuju, že všichni vaši sloužící a vojáci se vrátí, jen co budeme mít čas si promluvit. Diplomacie je podle mého názoru mnohem snazší, když vás nic neruší, nemyslíte?“

Madam Počasitá mluvila zcela klidně, nicméně Šampionovi stačilo jedno slovo, aby vytřeštil oči a vyletěl mu krevní tlak.

„Kouzlo?“ zalapal po dechu. „Vy jste… vy jste… vy jste ČARODĚJNICE!“

Šampion namířil na madam Počasitou ukazováček s takovou panikou, že si natáhl všechny svaly v pravém rameni. Zasténal, popadl se za paži a návštěvnice se tomu dramatickému gestu musely zasmát.

„Ne, Výsosti, nejsem čarodějnice,“ odpověděla žena.

„Nelžete mi, ženská!“ zlobil se král. „Kouzlí jen čarodějnice!“

„Ne, Výsosti, to není pravda.“

„Jste čarodějnice a začarovala jste hrad! Za to zaplatíte!“

„Vidím, že naslouchání není vaše silná stránka,“ podotkla madam Počasitá. „Možná by vám to došlo, kdybych to třikrát opakovala? Zjistila jsem, že to u slabších žáků někdy pomáhá. Tak tedy – Já nejsem čarodějnice. Já nejsem čarodějnice. Já nejsem –“

„JESTLI NEJSTE ČARODĚJNICE, TAK CO JSTE?“

Ať král hulákal a rozčiloval se jakkoli, madam Počasitá zůstávala neochvějně zdvořilá.

„To právě je jedno z témat, která bych s vámi dnes večer ráda probrala, Veličenstvo,“ řekla. „Nerady bychom vás zdržovaly déle, než je nezbytné. Byl byste tak laskav a posadil se, abychom mohli začít?“

Židle za královým psacím stolem se sama odsunula, jako by ji odtáhla neviditelná ruka, a madam Počasitá mu pokynula, aby si sedl. Šampion si nebyl jistý, jestli má na vybranou, a tak se tedy posadil a nervózně přelétl očima své návštěvnice. Dívenky se posadily na pohovku a způsobně složily ruce do klína. Madam Počasitá usedla mezi své učenky a zvedla závojíček, aby se vládci mohla dívat přímo do očí.

„Především jsem vám chtěla poděkovat, Veličenstvo,“ začala. „Jste jediný vládce v historii, který se vůči magickému společenství zachoval milosrdně – pravda, někdo by mohl říct, že doživotní nucené práce jsou horší než smrt – ale i tak je to krůček správným směrem. A jsem přesvědčená, že takové krůčky dokážeme změnit ve velké kroky, jen když – Děje se něco, Výsosti? Zdá se mi, že mi nevěnujete plnou pozornost.“

Krále při její řeči zaujaly podivné bzučivé a šustivé zvuky. Rozhlédl se po pracovně, ale zdroj toho podivného hluku neobjevil.

„Zdálo se mi, že něco slyším,“ prohlásil. „Co jste říkala?“

„Vyjadřovala jsem svou vděčnost za milost, kterou jste prokázal magickému společenství.“

Král znechuceně zavrčel. „To se tedy moc pletete, jestli si myslíte, že snad s magickým společenstvím soucítím,“ odsekl. „Naopak, považuju magii za stejně odpornou a nepřirozenou jako ostatní vládci. Znepokojují mě ale lidé, kteří obviněním z magie zneužívají zákon.“

„A to je chvályhodné,“ pokývala hlavou madam Počasitá. „Právě vaše zanícení pro spravedlnost vás odlišuje od ostatních vládců. A teď bych vám ráda lépe objasnila otázku samotné magie, aby vaše království i dál mohlo být bezpečným místem pro všechny vaše poddané. Koneckonců, pokud spravedlnost neplatí pro všechny, neplatí pro nikoho.“

Rozhovor teprve začal, a král už ho začínal mít dost. „Jak to myslíte, objasnila otázku magie?“ ušklíbl se.

„Veličenstvo, způsob, jakým se magie kriminalizuje a stigmatizuje, je největší nespravedlnost dnešní doby. Ale s příslušnými úpravami a dodatky – a trochou strategicky zvládnuté publicity – to můžeme změnit. Dohromady můžeme vytvořit společnost, která vychází vstříc všem vrstvám obyvatel a umožňuje jim naplno rozvíjet vlastní potenciál – Výsosti, posloucháte mě? Mám dojem, že jsem už zase ztratila vaši pozornost.“

Královu pozornost opět odvedlo to divné bzučení a šustění. Očima jezdil po pracovně ještě horečněji než předtím a slyšel jen každé druhé slovo z toho, co madam Počasitá říkala.

„Asi jsem vám špatně rozuměl,“ odpověděl. „Chvilku se mi zdálo, že navrhujete legalizaci magie.“

„Ale ne, to nebylo nedorozumění,“ zasmála se madam Počasitá. „Legalizace magie je přesně to, co navrhuji.“

Šampion se najednou narovnal a sevřel područky svého křesla. Teď madam Počasitou poslouchal bezvýhradně. Nemůže přece navrhovat něco tak absurdního!

„Zbláznila jste se, ženská?“ zašklebil se. „Magie se nikdy nemůže legalizovat!“

„Ach, Výsosti, to je zcela v říši možného,“ namítla madam Počasitá. „Stačí jen jeden prostý výnos, který toto konání dekriminalizuje, a postupem času se stigma samo rozplyne.“

„No to bych spíš dekriminalizoval vraždu a loupež!“ zlobil se král. „Pán jasně uvádí v Knize víry, že magie je odporný hřích, a proto je v této říši zločinem! A pokud by zločiny procházely bez následků, žili bychom v naprostém chaosu!“

„V tom se ale právě mýlíte, Výsosti,“ odpověděla. „Víte, magie není takový zločin, jak si svět myslí.“

„Samozřejmě že je!“ namítl. „Viděl jsem pomocí magie klamat a mučit nevinné lidi! Viděl jsem mrtvoly dětí zabitých kvůli kouzlům a lektvarům! Byl jsem ve vesnicích postižených kletbami a čarami! Neodvažujte se přede mnou hájit magii, madam! Magické společenství se od tohohle vládce nikdy nedočká ani špetky soucitu nebo pochopení!“

Šampion svůj nesouhlas snad už ani jasněji vyjádřit nemohl. Madam Počasitá však poposedla na kraj pohovky a usmála se, jako by našli společnou řeč.

„Možná vás to překvapí, Výsosti, ale v tomhle s vámi naprosto souhlasím,“ prohlásila.

„Ano?“ zeptal se a podezřívavě si ji změřil.

„No samozřejmě, naprosto,“ přitakala. „Jsem přesvědčená, že ti, kdo mučí nevinné, by měli být za své jednání potrestáni – a to tvrdě! Ve vašich úvahách je pouze jedna drobná chyba. To, čeho jste byl svědkem, nezpůsobila magie, ale čarodějnictví.“

Král se zachmuřil a podíval se na madam Počasitou, jako by mluvila cizím jazykem. „Čarodějnictví?“ opakoval posměšně. „O něčem takovém jsem v životě neslyšel.“

„Tak vám to s dovolením vysvětlím,“ navrhla madam Počasitá. „Čarodějnictví je odporné a zkázonosné jednání. Vychází z temné touhy klamat a ničit. Čarodějnictví jsou schopni jen lidé se zlým srdcem a věřte mi, že osud, který si tím na sebe přivolají, si zaslouží. Ale magie je něco docela jiného. Magie je v jádru čisté a pozitivní umění. Jeho cílem je pomáhat potřebným a léčit je a můžou ho provádět jen lidé, kteří mají v srdci dobro.“

Král se na židli téměř zhroutil a zmateně se chytil za hlavu.

„Propáníčka, je toho na vás moc, že?“ řekla madam Počasitá. „Tak já to zjednoduším. Magie je dobrá. Magie je dobrá. Magie je dobrá. Čarodějnictví je špatné. Čarodějnictví je špatné. Čarodějnictví je –“

„Nechte si to, ženská – já jsem vás slyšel!“ okřikl ji král. „Dejte mi chvilku, musím si to srovnat v hlavě!“

Šampion dlouze povzdechl a zamnul si spánky. Takhle krátce po odpoledním spánku se mu vždycky dost obtížně zpracovávaly informace, avšak tohle byla docela jiná liga.

Zakryl si oči dlaněmi a soustředil se, jako by za víčky četl knihu.

„Říkáte, že magie není totéž jako čarodějnictví?“

„Správně.“ Madam Počasitá na něj povzbudivě kývla. „Jablka a hrušky.“

„A podstata těch dvou věcí se od sebe liší?“

„Jsou to naprosté protiklady, Výsosti.“

„A jak tedy říkáte lidem, kteří provozují magii, když ne čarodějnice?“

Madam Počasitá hrdě zvedla hlavu. „Říkáme si víly, Výsosti.“

„Víly?“ zeptal se král.

„Ano, víly,“ přikývl. „Teď už jistě chápete, co jsem vám chtěla objasnit. Světu neškodí víly, které užívají magii, ale čarodějnice, které páchají čarodějnictví. Tragédie ovšem je, že nás svět hází do jednoho pytle a celá staletí nás soudí stejně. Naštěstí s mou radou a vaším vlivem jsme víc než dobře schopni to napravit.“‘

„Je mi líto, ale s tím nesouhlasím,“ řekl král.

„Prosím?“ podivila se madam Počasitá.

„Jeden člověk může krást z chamtivosti a jiný proto, aby přežil, ale oba jsou to zloději – nezáleží na tom, jestli jeden z nich má dobré srdce.“

„Ale Výsosti, myslela jsem, že jsem vám jasně vysvětlila, že zločinem je čarodějnictví, ne magie.“

„Ano, jenže oboje je od počátku věků považováno za hřích,“ pokračoval Šampion. „Víte vy, jak obtížné je o něčem společnost přesvědčit? Trvalo mi desítky let, než jsem své království přesvědčil, že brambory nejsou jedovaté – a lidé se jim na trzích dodnes vyhýbají!“

Madam Počasitá nevěřícně zavrtěla hlavou. „Vy přirovnáváte nevinnou rasu k bramborám, Výsosti?“

„Já chápu, oč vám jde, madam, svět na to však není připravený – kruci, vždyť ani já na to nejsem připravený! Jestli chcete víly chránit před nespravedlivým trestem, doporučuju, abyste je naučila být zticha a odolávat pokušení užívat magii! Bylo by to mnohem jednodušší než přesvědčovat zatvrzelý svět, aby změnil způsob myšlení.“

„Odolávat pokušení? To nemůžete myslet vážně, Výsosti!“

„Proč ne? Normální lidé to dělají dnes a denně.“

„Protože vy naznačujete, že se magie dá vypnout – jako kdyby to snad byla otázka volby.“

„Samozřejmě že magie je volba!“

„NEEE! TO! TEDY! NENÍÍÍ!“

Poprvé od začátku rozhovoru se příjemné jednání madam Počasité změnilo. Střep hluboko zabodnutého hněvu proťal její vstřícnou povahu a na tváři se jí objevil přísný, zamračený pohled. Šampion měl dojem, že proti němu najednou sedí docela jiná žena – taková, které je třeba se bát.

„Magie není otázka volby,“ opakovala přísně madam Počasitá. „Nevědomost je volba. Nenávist je volba. Násilí je volba. Ale něčí existence není ani volba, ani chyba, a už vůbec ne zločin. Udělal byste dobře, kdybyste se v tomto ohledu trochu vzdělal.“

Šampion se tak polekal, že se už nezmohl ani na slovo. Možná že si to jen představoval, ale byl by přísahal, že jak se madam Počasitá rozčílila, i bouře venku byla prudší. Bylo zjevné, že takové chování je u ní výjimečné, protože obě učenky byly stejně nervózní jako sám král. Víla zavřela oči, několikrát se zhluboka nadechla, a teprve když se uklidnila, pokračovala v diskusi.

„Možná bychom Jeho Veličenstvu mohly předvést malou ukázku,“ navrhla. „Klementino? Blankyto? Ukázaly byste prosím králi Šampionovi, proč magie není věc volby?“

Učenky se na sebe dychtivě zazubily – na tohle čekaly. Vyskočily, svlékly dlouhé pláště a rozmotaly si šátky kolem hlavy. Klementina měla pod pláštěm šaty z včelích pláství, z nichž odkapával med, a na hlavě úl z jasně oranžových vlasů, který byl domovem živého roje včel. Blankyta odhalila safírově modré plavky a místo vlasů vytrvalý proud vody, který jí obtékal tělo, a když dotekl k nohám, zmizel.

Šampion otevřel ústa úžasem, jakmile spatřil, co dívky skrývaly. Za celé roky na trůnu nikdy neviděl, aby se magie na někom takhle jasně projevila. A záhada podivných bzučivých a šustivých zvuků se vysvětlila.

„Proboha,“ vydechl král. „Jsou takovéhle všechny víly?“

„Magie působí na každou z nás jinak,“ odpověděla madam Počasitá. „Někteří lidé vedou úplně normální život, dokud se magie neprojeví, kdežto u jiných je magie ve fyzickém vzhledu znát od narození.“

„To nemůže být pravda,“ namítl král. „Kdyby se lidé rodili s magickými rysy, byla by vězení plná batolat! A naše soudy nikdy neuvěznily miminko.“

Madam Počasitá sklopila hlavu a posmutněle se zadívala k zemi.

„To je proto, že většinu víl hned po narození zabijí nebo opustí. Rodiče se obávají následků faktu, že přivedli na svět magické dítě, a udělají tedy, co je nezbytné, aby se vyhnuli potrestání. Byl to zázrak, že jsem Klementinu a Blankytu našla dřív, než se jim něco stalo, mnoho dalších však takové štěstí nemělo. Výsosti, já chápu vaše výhrady, ale to, co se těm dětem děje, je kruté a primitivní. Když dekriminalizujete magii, půjde o víc než o nápravu nespravedlnosti – půjde o záchranu nevinných životů! Pro něco takového přece už jistě v srdci soucit a pochopení najdete.“

Šampion věděl, že žije v krutém světě, ale o takových hrůzách neměl ponětí. Pohupoval se v křesle dopředu a dozadu a jeho neochota zápolila se soucitem. Madam Počasitá viděla, že se jí podařilo krále už trochu nahlodat, a tak použila tah, který si schovávala na ten správný okamžik.

„Představte si, jak jiný by byl svět, kdyby víc soucítil s magickým společenstvím. Představte si, jak jiný by byl váš život, Výsosti.“

Šampiona náhle zaplavily vzpomínky na mrtvou matku. Vzpomněl si na její tvář, její úsměv, její smích, ale ze všeho nejvíc na to, jak pevně ho objala, než ji odvlekli na smrt. Přestože to bylo už tak dávno a vzpomínky časem vybledly, tyhle obrazy se mu z mozku neztratí nikdy.

„Rád bych vám pomohl, ale dekriminalizace magie by mohla přinést víc problémů než přínosů. Nutit veřejnost přijmout to, co nenávidí a čeho se bojí, z toho by mohla být vzpoura! Hony na čarodějnice, jak je známe dnes, by mohly vyústit doslova v genocidu!“

„Věřte mi, já znám lidskou povahu,“ kývla madam Počasitá. „Legalizace magie se nedá uspěchat. Naopak, je potřeba postupovat opatrně, trpělivě a vytrvale. Jestli chceme změnit pohled světa, musíme lidi povzbuzovat, ne nutit – a nic lidi nepovzbudí tak jako dobrá podívaná.“

Na králově tváři začala být znát nervozita. „Podívaná?“ opakoval s obavami. „Jakou podívanou máte na mysli?“

Madam Počasitá se usmála a zářivé oči se rozzářily ještě víc – na tohle čekala.

„Když jsem se poprvé setkala s Klementinou a Blankytou, byly zajatkyněmi vlastní magie,“ začala. „Ke Klementině se nemohl nikdo přiblížit, protože jinak ho její včely pobodaly, a chudák Blankyta žila v jezeře, protože jinak promáčela všechno, na co stoupla. Vzala jsem si tedy dívky pod křídlo a naučila jsem je vlastní magii ovládat a teď jsou obě schopny vést zcela normální život. Srdce mi puká, když si vzpomenu na všechny ty další děti, které bojují s tím, kým nebo čím jsou, a tak jsem se rozhodla otevřít jim své dveře a dát jim náležité vzdělání.

„To hodláte založit školu?“ zeptal se král.

„Přesně tak,“ kývla. „Říkám tomu Akademie madam Počasité pro mladé uživatele magie, což je ovšem zatím jen pracovní název.“

„A kde ta akademie bude?“ zajímal se král.

„Nedávno jsem koupila několik hektarů pozemků v jihovýchodním Pomezí.“

„V Pomezí?“ vykřikl král. „Zbláznila jste se, ženská? Pomezí je pro děti příliš nebezpečné! Tam přece nemůžete provozovat školu!“

„To nepopírám,“ připustila madam Počasitá. „Pomezí je výjimečně nebezpečné pro lidi, kteří se tam nevyznají. Ovšem mnoho členů magického společenství včetně mě žije v Pomezí docela pohodlně už desítky let. Pozemky, které jsem zakoupila, jsou ve velmi odlehlé části, a tak je tam slušné soukromí. A instalovala jsem samozřejmě náležité ochrany, které mým studentům zajistí bezpečí.“

„Ale jak taková akademie pomůže legalizaci magie?“

„Až své žáky naučím ovládat vlastní schopnosti, pomalu se představíme světu. Pomocí magie budeme léčit nemocné a pomáhat těm, kdo pomoc potřebují. Po nějaké době se po všech královstvích roznese, že jsme soucitní a nápomocní. Víly se stanou příkladem velkorysosti a lidé nás začnou mít rádi. Svět uvidí, co dobrého může magie nabídnout, názory na magii se změní a magické společenství bude konečně vítáno.“

Šampion se podrbal na bradě a přemýšlel o tom grandiózním plánu madam Počasité. Vylíčila mu to sice velmi podrobně, na jednu věc však zapomněla – co s tím má společného on.

„Připadá mi, že jste zcela schopná zvládnout to sama. Co tedy chcete ode mě?“

„Přirozeně, že váš souhlas,“ řekla. „Víly si přejí získat důvěru, a to se dá dokázat jedině tak, že budeme dělat věci, jak se dělat mají. Ráda bych tedy měla vaše oficiální povolení cestovat Jižním královstvím a získávat studenty. A ráda bych také měla váš slib, že děti, které naleznu, a jejich rodiny nebudou potrestány. Mým posláním je nabídnout těm mladým lepší život; nechci nikoho ohrožovat. Bude velice obtížné přesvědčit rodiče, aby dovolili dětem navštěvovat magickou školu, ovšem když budu mít požehnání jejich vládce, hodně to věci usnadní – zvlášť když to požehnání bude písemné.“

Madam Počasitá mávla rukou nad stolem a před králem se objevil kus pergamenu. Všechno, co od něj žádala, už tam bylo napsáno – chyběl jen králův podpis. Šampion si četl dokument pořád dokola a nervózně si přitom mnul stehna.

„Tohle všechno by se mohlo hrozným způsobem zvrhnout,“ namítl král. „Kdyby moji poddaní zjistili, že jsem dal čarodějnici – promiňte – víle souhlas odvést jejich děti do magické školy, máme tu ulice plné zuřících davů! Moji lidé by žádali mou hlavu!“

„Tak tedy řekněte svým poddaným, že jste mi nařídil, abych království očistila od magických dětí,“ navrhla. „Že jste v rámci snahy vytvořit budoucnost zcela bez magie nechal ty mladé sebrat a deportovat. Zjistila jsem, že čím vulgárnější nějaké prohlášení je, tím víc s ním lidé souhlasí.“

„I tak je to ale pro nás oba hrozné riziko! Můj souhlas vám ještě nezaručuje ochranu. Nemáte strach o svou bezpečnost?“

„Výsosti, dovolte, abych vám připomněla, že jsem právě nechala zmizet celý hradní personál. Klementina ovládá hejno vos a Blankyta může spustit tolik vody, že by to zaplavilo celé údolí. My se dokážeme ochránit.“

Stále se však zdálo, že král není přesvědčený a že má strach. Madam Počasitá už byla tak malý krůček k získání toho, co si přála – musela tedy odstranit Šampionovy pochyby dřív, než ho přemůžou. Naštěstí měla v arzenálu ještě jednu zbraň.

„Klementino? Blankyto? Můžete mě prosím nechat s králem chvíli o samotě?“ požádala.

Bylo zjevné, že Klementině ani Blankytě se nechce přijít ani o kousíček rozhovoru madam Počasité s králem, podřídily se ale přání své pěstounky a vyšly na chodbu. Jen se za nimi zavřely dveře, madam Počasitá se naklonila k Šampionovi a vážně se mu zadívala do očí.

„Výsosti, je vám známo něco o takzvaném Severním konfliktu?“ zeptala se.

Podle toho, jak Šampion vytřeštil oči, mu toho bylo známo víc než dost. Pouhá zmínka o Severním konfliktu ho stačila ochromit tak, že nebyl schopen odpovědět.

„Jak – jak – jak pro všechno na světě víte o tomhle? To je tajná záležitost!“

„Magické společenství je sice malé a rozdělené, ale ono se dost rychle roznese, když někdo z nás… Tedy, řekněme, když působí scény.“

„Působí scény? Takhle vy tomu říkáte?“

„Výsosti, ne tak nahlas, prosím,“ varovala ho a kývla ke dveřím. „Špatné zprávy se k mladým uším dostávají lehce. Kdyby moje dívky věděly, o čem tu mluvíme, velice by je to znepokojilo.“

To Šampion chápal. On sám byl znepokojený natolik, že se mu začínal zvedat žaludek. Věc, kterou mu připomněla, byla pro něj něco jako zjevení ducha – ducha, o němž se domníval, že už ho definitivně zahnal.

„A proč se tedy o té strašné věci vůbec zmiňujete?“ zeptal se.

„Protože teď právě není zaručeno, že Severní konflikt nepřekročí hranice a nedojde až sem k vám,“ varovala muže madam Počasitá.

Král zavrtěl hlavou. „To se nestane. Král Šlechtil mě ujistil, že má situaci pod kontrolou. Dal nám na to své slovo.“

„Král Šlechtil vám lhal! Ostatním vládcům tvrdil, že má situaci pod kontrolou, protože se stydí za to, jak daleko nechal celou situaci zajít! Víc než polovina Severního království je už zničená! Přišel o tři čtvrtiny armády a ta část, která mu zbyla, se den ode dne zmenšuje! Král to svádí na hladomor, protože se obává, že kdyby se lidé dozvěděli skutečnou příčinu, přišel by o trůn!“

Král Šampion zbledl jako stěna a celý se roztřásl. „No a dá se něco udělat? Nebo tu mám jen sedět a čekat, až zahynu také?“

„V poslední době svitla naděje,“ pronesla madam Počasitá. „Šlechtil do čela zbylých obranných sil jmenoval nového velitele, generála Bílého. Zatím se generálovi daří situaci zvládat lépe než jeho předchůdcům.“

„Aspoň něco,“ podotkl král.

„Modlím se, aby generál Bílý celou věc rozhodl, ale jestli se mu to nepodaří, musíte být připravený,“ pokračovala. „A pokud by konflikt překročil hranice Jižního království, pak by vám velmi prospělo, kdybyste měl na své straně akademii vycvičených víl.“

„A vy si myslíte, že by skupina vašich studentů mohla zastavit konflikt?“ zeptal se se zoufalým výrazem v očích.

„Ano, Výsosti,“ prohlásila sebejistě. „Jsem přesvědčená, že moji budoucí studenti dokážou mnoho věcí, jež svět dnes považuje za nemožné. Ale nejprve potřebují místo, kde by mohli studovat, a učitele, který je povede.“

Šampion se ani nehýbal, jak soustředěně celý ten návrh obracel v hlavě.

„Ano… Ano, to by mohlo být vysoce užitečné,“ mumlal si pro sebe. „Přirozeně ale budu muset celou věc konzultovat s poradní skupinou nejvyšších soudců, než vám odpovím.“

„Domnívám se, Výsosti,“ sdělila mu madam Počasitá, „že tuto záležitost můžeme uzavřít bez porady s nejvyššími soudci. Oni mívají dost staromódní názory a já bych byla velice nerada, aby se nám jejich sklon k zatvrzelosti postavil do cesty. Krom toho, v říši se vedou jisté diskuse, o nichž byste měl vědět. Mnozí vaši poddaní jsou přesvědčeni, že skutečnými vládci země jsou právě nejvyšší soudci a vy že jste pouhá jejich loutka.“

„Taková drzost!“ vykřikl král. „Já jsem vládce – moje vůle je zákon!“

„Ovšem,“ kývla. „To ví každý rozumně myslící člověk. Jenže ty pověsti se přesto šíří. Být vámi, začala bych takové povídačky odstraňovat tím, že bych tu a tam udělala něco proti vůli nejvyšších soudců. A vynikající příležitost, jak s tím začít, je podepsat dokument, který máte před sebou.“

Šampion o jejím varování uvažoval a po chvíli zamyšleného pokyvování hlavou ho její přesvědčivost dovedla k rozhodnutí.

„Tak tedy dobře,“ prohlásil. „Můžete do své školy magie přijmout dva studenty z Jižního království, chlapce a dívku, ale to je všechno. A musíte od rodičů nebo poručníků svých studentů získat písemné svolení, jinak do školy nastoupit nesmějí.“

„Přiznávám, že jsem doufala v lepší podmínky, ale přijmu to, co můžu dostat,“ prohlásila madam Počasitá. „Souhlasím.“

Král vytáhl ze stolu pero a inkoust a poupravil zlatý dokument. Když byl s opravami hotov, podepsal ho a potvrdil pečetí s rodinným erbem. Madam Počasitá vyskočila a radostně zatleskala.

„Tohle je úžasná chvíle! Klementino? Blankyto? Král vyhověl naší žádosti!“

Obě učenky vběhly do pracovny, a když viděly králův podpis, radostí se jim až zamotala hlava. Klementina dokument stočila a Blankyta ho převázala stříbrnou stužkou.

„Děkujeme mnohokrát, Vaše Výsosti,“ prohlásila madam Počasitá a znovu si stáhla závojíček přes oči. „Slibuju, že toho nebudete litovat.“

Král cosi skepticky zavrčel a promnul si unavené oči. „Z hloubi srdce doufám, že víte, co děláte, protože pokud ne, řeknu celému království, že mě očarovala a podvedla –“

Šampion zvedl oči a zalapal po dechu. Madam Počasitá a její učenky byly tytam. Král spěchal ke dveřím, jestli snad tak rychle vyběhly ven, ale chodba byla stejně prázdná jako předtím. Během několika okamžiků po jejich odchodu se ovšem všechny svíčky a pochodně kouzlem znova zapálily. Po chodbách se rozlehly kroky – sluhové a vojáci se vraceli ke svým povinnostem. Král přistoupil k oknu a zjistil, že dokonce i bouře ustala. Ani vylepšené počasí mu však na náladě nepřidalo.

Naopak. Král hleděl k severním hranicím a necítil nic než hrůzu, protože věděl, že někde tam za nimi čeká skutečná bouře…

KAPITOLA PRVNÍ

SPISY A SNÍDANĚ

Nebylo žádnou záhadou, proč všichni mniši v hlavním městě Jižního království špatně slyší. Každé ráno hned za úsvitu bylo město Vozové Hory vystaveno desetiminutovému nepřerušovanému pronikavému vyzvánění zvonů z katedrály.

Řinčivé tóny jako zemětřesení otřásaly náměstím, okolními ulicemi a šířily se až do okolních vesnic. Mniši záměrně zvonili nepravidelně a divoce, aby se skutečně všichni občané vzbudili a byli připraveni na nový boží den. Když probudili všechny hříšníky, odspěchali zpátky do postele.

Ne všechny, ke kterým zvony katedrály dolehly, ovšem také zasáhly. Mniši by zuřili, kdyby zjistili, že jedna mladá dívka na venkově dokáže zaspat dokonce i jejich šílené řinčení.

Čtrnáctiletá Brystal Vždyzelená se vzbudila stejně jako každé ráno – bušením na dveře svého pokoje.

„Brystal, jsi vzhůru? Brystal!“

Modré oči se zvolna otevřely někdy mezi sedmým a osmým matčiným zabušením na dveře. Brystal nebyla žádný velký spáč, ale mívala náročná rána, protože byla obvykle vyčerpaná z toho, jak předchozí večer zůstala dlouho vzhůru.

„Brystal! Tak odpověz, dítě!“

Dívka se v posteli posadila ve chvíli, kdy zvony katedrály v dáli naposledy zařinčely. Zjistila, že na břiše jí leží otevřená kniha Historky Hraboše Hrdiny od Habaděje Halasného.

A na špičce nosu že jí nakřivo visí brýle. Brystal už zase usnula při čtení a musela se rychle zbavit důkazů, než bude přistižena. Knihu zastrčila pod polštář, brýle na čtení schovala do kapsy županu a uhasila svíčku na nočním stolku, která celou noc hořela.

„Mladá dámo, je šest deset! Jdu dovnitř!“

Paní Vždyzelená otevřela dveře a vtrhla do pokoje své dcery jako býk vypuštěný z ohrady. Byla to hubená bledá žena s tmavými kruhy pod očima. Vlasy měla utažené v drdůlku na temeni hlavy tak pevně, že ji celý den pobízely a motivovaly k denním povinnostem, jako otěže pobízejí koně.

„Takže ty jsi vzhůru,“ prohlásila s povytaženým obočím. „Nemůžeš se aspoň ozvat? Nebo to už po tobě chci moc?“

„Dobré ráno, maminko,“ pozdravila Brystal. „Spala jsi dobře?“

„Zřejmě ne tak dobře jako ty,“ odsekla paní Vždyzelená. „Já skutečně nevím, dítě, jak každé ráno dokážeš prospat ty příšerné zvony. Dělají takový rámus, že by vzbudily mrtvého.“

„Mám asi štěstí,“ odpověděla Brystal a široce zívla.

Paní Vždyzelená položila dceři do nohou postele bílé šaty a káravě se na ni podívala.

„Už zase jsi nechala školní uniformu na šňůře,“ řekla. „Kolikrát ti mám připomínat, ať se o svoje věci staráš? Já mám co dělat, abych zvládla prádlo tvého otce a bratrů – nemám čas uklízet ještě i po tobě.“

„Omlouvám se, maminko,“ odpověděla Brystal. „Chtěla jsem ji včera sebrat, až domyju nádobí, ale pak jsem na to asi zapomněla.“

„Musíš přestat být tak nedbalá! Hlava v oblacích, to je to poslední, o co muž u manželky stojí,“ varovala dívku matka. „A teď se honem oblékni a pojď mi pomoct se snídaní. Tvůj bratr má velký den, tak mu uděláme, co má rád.“

Paní Vždyzelená zamířila ke dveřím, ale zarazila se, protože si uvědomila divný pach ve vzduchu.

„Cítím tady kouř?“ zeptala se.

„Zrovna jsem sfoukla svíčku,“ vysvětlovala Brystal.

„A proč ti hořela svíčka takhle brzo ráno?“ ptala se dál paní Vždyzelená.

„Já… Omylem jsem ji nechala hořet přes noc,“ přiznala Brystal kajícně.

Paní Vždyzelená si založila ruce na prsou a zamračila se na svou dceru. „Brystal, doufám, že jsi nedělala to, co si myslím, že jsi dělala?“ zabručela. „Radši ani nechci myslet na to, co by se stalo, kdyby tvůj otec zjistil, že jsi zase četla.“

„Ne, vážně ne,“ zapírala Brystal. „Já jenom ráda spím při svíčce. Bojím se tmy.“

Brystal bohužel moc lhát neuměla. Paní Vždyzelená ji prokoukla jako nedávno umyté okno.

„Svět je temný,“ prohlásila. „A ty jsi hloupá, jestli si od někoho necháváš namlouvat, že to není pravda. A teď to sem dej.“

„Ale mami, prosím! Už mi zbývá jen pár stránek!“

„Brystal Vždyzelená, o tomhle nebudeme diskutovat!“ odsekla její matka. „Porušuješ nejen pravidla tohohle domu, ale taky zákony království! A teď mi ji okamžitě dej, nebo zavolám tvého otce!“

Brystal povzdechla a vylovila zpod polštáře Historky Hraboše Hrdiny.

„A ty další?“ nastavila dlaň paní Vždyzelená.

„Mám jen tuhle jednu –“

„Mladá dámo, já už mám těch tvých lží až po krk. Knihy ve tvém pokoji jsou jako myši v zahradě – nikdy není jen jedna. Tak sem dej ty další, než přivedu otce.“

Brystal celá zvadla. Vylezla z postele a odvedla matku k uvolněnému prknu v rohu pokoje, kam schovávala svou sbírku knížek. Paní Vždyzelená zalapala po dechu, když zjistila, že její dcera má pod podlahou víc než tucet knih. Byly to učebnice historie, náboženství, práva a ekonomie a kromě toho romány – dobrodružné, záhadné i romantické. A podle toho, jak ohmatané byly obaly i stránky uvnitř, každou z nich přečetla mnohokrát dokola.

„Brystal, Brystal,“ povzdechla si ztěžka paní Vždyzelená. „Dívka tvého věku se přece může zajímat o tolik věcí – proč to musejí být zrovna knihy?“

To slovo vyslovila, jako by popisovala něco odporného a nebezpečného. Brystal věděla, že by knihy vlastnit neměla – zákony Jižního království jasně určovaly, že knihy jsou povoleny výhradně mužům – ale protože nikdy nebyla šťastnější, než když četla, opakovaně to riskovala.

Brystal políbila knihy na hřbet jednu po druhé, jako by se loučila se svými mazlíčky, a podala je matce. Bylo jich tolik, že paní Vždyzelené sahaly až nad hlavu, jenže ona byla zvyklá mít plné ruce, najít cestu ke dveřím jí proto nedělalo potíže.

„Nevím, kdo tě zásobuje, ale okamžitě s ním přerušíš styky,“ rozkázala jí. „Víš, jaký je trest pro dívky, které přistihnou při čtení na veřejnosti? Tři měsíce nucených prací! A to ještě jen s ohledem na styky tvého otce!“

„Ale mami,“ namítla Brystal, „proč v tomhle království nesmějí ženy číst? Zákon tvrdí, že náš mozek je na vzdělání moc křehký, jenže to přece není pravda. Tak jaký to opravdu má důvod, že nám zakazují knihy?“

Paní Vždyzelená se zastavila u dveří a mlčela. Brystal poznala, že matka o tom uvažuje, protože se stávalo málokdy, aby se kvůli něčemu zastavila. Pak se ohlédla na svou dceru a Brystal by byla přísahala, že na kratičký, vzácný okamžik vidí v její dlouhé tváři něco jako soucit – jako by si stejnou otázku kladla celý život a ještě pořád neznala odpověď.

„Podle mě toho ženy mají naloženo i bez toho víc než dost,“ odbyla otázku nakonec. „Tak se oblékni. Snídaně se sama neudělá.“

Paní Vždyzelená se otočila na podpatku a vyšla z pokoje. Brystal se dívala, jak matka odnáší knihy, a do očí jí vstoupily slzy. Pro ni to nebyly jen v kůži vázané složky pergamenu; knihy byly její přátelé, poskytovaly jí jediný únik z dusivého světa Jižního království. Osušila si oči lemem noční košile. Slzy jí ale dlouho nevydržely – věděla, že je jen otázka času, než svou sbírku obnoví. Ten, kdo ji zásoboval, byl blíž, než matka tušila.

Postavila se před zrcadlo a začala na sebe navlékat všechny ty vrstvy a doplňky jejich směšné školní uniformy: bílé šaty, bílé kamaše, bílé krajkové rukavičky, bílý huňatý šál na ramena a bílé boty s přezkou a na vysokém podpatku. Proměnu Brystal dokončila tím, že si dlouhé hnědé vlasy svázala bílou stuhou.

Podívala se na sebe do zrcadla a dlouze, od srdce si povzdechla. Od Brystal i od všech ostatních mladých žen v království se čekalo, že kdykoli vyjdou z domu, budou připomínat živé panenky. A Brystal panenky nenáviděla. V podstatě cokoli, co povzbuzovalo dívky k zájmu o mateřství a manželství, skončilo u Brystal okamžitě na seznamu věcí, jež nesnášela. A vzhledem k tomu, jak zkostnatělé názory na ženy v Jižním království panovaly, byl ten seznam už hodně dlouhý.

Brystal odjakživa věděla, že je stvořená k životu mimo omezené hranice svého království. Ona dokáže víc než si pořídit manžela a děti, ona zažije větší dobrodružství než vaření a uklízení, ona najde opravdové štěstí jako postavy jejích knih. Brystal by nedokázala vysvětlit, proč to tak cítí, nebo jak se to má stát, ale cítila to celým srdcem. Jenže než přijde den, který dokáže, že měla pravdu, neměla jinou možnost než hrát roli, již jí přidělila společnost.

Do té doby si Brystal nacházela různé nenápadné a vynalézavé způsoby, jak ten život zvládat. Aby byla školní uniforma aspoň trochu snesitelná, zavěsila si brýle na čtení na zlatý řetízek a zastrčila si je do výstřihu šatů. Bylo sice nepravděpodobné, že by se ve škole dostala ke čtení čehokoli smysluplného – mladé ženy se učily číst jen základní kuchyňské recepty a pouliční cedule –, ale samo vědomí, že by mohla číst, dodávalo Brystal pocit, jako by u sebe měla tajnou zbraň. A tahle skrytá vzpoura, i když malinká, jí dodávala sílu a energii zvládnout den.

„Brystal! Myslela jsem DNEŠNÍ snídani! Už ať jsi tady!“ ozval se matčin rozzlobený hlas.

„Už běžím!“ odpověděla.

Rodina Vždyzelených bydlela v prostorném venkovském sídle pár kilometrů východně od Vozových Hor. Brystalin otec byl známý soudce Jižního království, takže rodina byla bohatší a váženější než většina ostatních. Jenže všechny tyto prostředky pocházely z daní, a tak se považovalo za nevhodné, aby si soudci dopřávali nějaké „marnotratné výstřelky“. A protože soudce Vždyzelený si ničeho necenil tolik jako své dobré pověsti, upíral své rodině „marnotratné výstřelky“, jak jen mohl.

Všechny věci, jež rodina vlastnila, od oblečení po nábytek, byly z druhé ruky, od přátel a sousedů. Ani dva závěsy neměly stejný vzor, talíře a příbory pocházely z různých sad a každou židli vyrobil jiný truhlář. Dokonce i tapety byly oloupané ze stěn jiných domů, a tak tvořily divokou směs různých vzorů. Jejich sídlo bylo tak velké, že by se tu uživilo dvacet sloužících, jenže soudce Vždyzelený věřil, že služebnictvo a čeleď jsou „ta nejmarnotratnější marnotratnost“, proto Brystal s matkou musely všechnu práci v domě a hospodářství zastat samy.

„Míchej tu ovesnou kaši, já zatím udělám vajíčka,“ přikázala paní Vždyzelená, když Brystal konečně dorazila do kuchyně. „Ale tentokrát ji nenech moc vyvařit – tvůj otec ji má rád řídkou!“

Brystal si uvázala přes školní uniformu zástěru a vzala si od matky vařečku. Nestála ještě u sporáku ani minutu, když se z vedlejšího pokoje ozval zděšený křik.

„Mami! Pojď sem honem! Průšvih!“

„Co se děje, Barrie?“

„Z taláru mi upadl knoflík!“

„Ale propána,“ ulevila si tiše paní Vždyzelená. „Brystal, běž bratrovi pomoct s tím knoflíkem. A pospěš si.“

Brystal popadla šití a utíkala do obýváku. Ke svému překvapení tam našla svého sedmnáctiletého bratra, jak sedí na podlaze a kolébá se dopředu dozadu s hrstí poznámkových kartiček v ruce. Barrie Vždyzelený byl hubený mladík s rozcuchanými hnědými vlasy a od samého narození byl nervózní a vyděšený – jenže dneska byl nervózní jako nikdy.

„Barrie?“ oslovila ho tiše Brystal. „Máma mě posílá přišít ten knoflík. Můžeš to učení na chvilku přerušit, nebo mám přijít za chvíli?“

„Ne, klidně hned,“ řekl Barrie. „Můžu se učit, zatímco budeš šít…“

Vstal a podal sestře utržený knoflík. Stejně jako všichni studenti Právnické univerzity ve Vozových Horách nosil dlouhý šedý talár a hranatou černou čapku. Brystal navlékla nit a začala přišívat knoflík zpátky na správné místo pod límec. Barrie se zatím podíval na heslo na první kartičce. Jak se soustředil, hrál si s ostatními knoflíky taláru a Brystal ho pleskla přes ruku, aby nenadělal další škody.

„Očišťovací zákon z roku 342, jak jen to bylo... Očišťovací zákon z roku 342…,“ četl Barrie polohlasem. „To bylo, když král Šampion VIII. obvinil trollskou komunitu z vulgarity a vykázal celý jejich druh z Jižního království.“

Barrie obrátil kartičku, aby si přečetl správnou odpověď a ujistil se, že se nemýlí. Bohužel se však mýlil a zoufale, beznadějně zasténal. Brystal si nemohla pomoct – musela se bratrovu zklamání usmát. Připadal jí jako štěně, které se honí za vlastním ocasem.

„To není k smíchu, Brystal,“ zlobil se Barrie. „Já tu zkoušku neudělám!“

„Ale Barrie, uklidni se,“ zasmála se. „Samozřejmě že ji uděláš, studuješ přece právo celý život.“

„O to větší to bude ostuda! Jestli dneska tu zkoušku neudělám, nedokončím studium! A když ho nedokončím, nemůžu se stát přísedícím! A když se nestanu přísedícím, nebudu ani soudcem jako otec! A když se nestanu soudcem, nikdy ze mě nebude nejvyšší soudce!“

Barrie studoval právo, aby mohl pracovat v soudním systému Jižního království jako všichni mužští členové rodiny před ním. Od šesti let navštěvoval Právnickou univerzitu ve Vozových Horách a dnes v deset hodin podstoupí náročnou zkoušku, která rozhodne o tom, jestli se může stát soudním přísedícím. Pokud Barrieho do soudního systému přijmou, stráví příštích deset let tím, že bude při procesech obžalovávat a obhajovat zločince. Až si jako přísedící odslouží dostatečný počet let, stane se oficiálně soudcem a bude smět řídit procesy sám jako jeho otec. A pokud se králi bude jeho soudcovská kariéra zamlouvat, mohl by se Barrie stát úplně prvním Vždyzeleným, který by jako nejvyšší soudce zasedl v Královské radě a pomáhal vládci tvořit zákony. Stát se nejvyšším soudcem bylo Barrieho snem od dětství, jenže pokud dnes neudělá zkoušku, jeho cesta do Královské rady skončí dřív, než začala. Posledních šest měsíců tedy Barrie studoval zákony a historii své země každou volnou minutu, aby si pojistil úspěch.

„Jestli to dneska neudělám, už nikdy se nebudu moct otci podívat do očí,“ kvílel Barrie. „Měl bych to vzdát rovnou a ušetřit si tu ostudu!“

„Nech toho, ty panikáři,“ napomenula ho Brystal. „Všechno umíš. Jenom s tebou cloumají nervy.“

„Já nejsem nervózní – ze mě je troska! Celou noc jsem si dělal tyhle kartičky a už skoro nepřečtu vlastní rukopis! Ať ten Očišťovací zákon z roku 342 byl, co chtěl, určitě to nebylo to, co jsem říkal.“

„Byl jsi hodně blízko,“ ujistila ho Brystal. „Ale Šampion VIII. vypověděl trolly z Jižního království v roce 339 Zákonem o oddrápování. Jenomže jeho armáda si spletla trolly s elfy a vyhnala z království nesprávnou rasu. Tak to Šampion VIII. napravil v roce 342 Očišťovacím zákonem a z Jižního království vypověděl všechny mluvící rasy kromě lidí! Trolly, elfy, skřety a obry tenkrát sehnali dohromady a vypověděli do Pomezí! Nedlouho potom se tím inspirovala i ostatní království a to vedlo v roce 345 k Velkému očišťovacímu zákonu. Není to hrůza? Navíc když si uvědomíš, že k nejhoršímu násilí v dějinách nemuselo vůbec dojít, kdyby se Šampion VIII. elfům prostě omluvil.“

Brystal viděla, že bratr je jí zčásti vděčný za radu a zčásti že je mu trapně.

„Aha…,“ řekl. „Díky, Brystal.“

„Nemáš zač,“ odpověděla mu sestra laskavě. „A taky je to škoda. Představ si, jaké by to bylo vzrůšo, poznat všechny ty jiné rasy osobně!“

Bratr sebou trhl, protože mu něco došlo: „Moment, jak ty tohle všechno víš?“

Brystal se ohlédla, aby se ujistila, že jsou ještě sami. „Psali to v jedné té učebnici historie, co jsi mi dal,“ zašeptala. „To bylo fascinující čtení! Četla jsem to čtyřikrát nebo pětkrát! Mám tady zůstat a pomoct ti s učením?“

„Kéž by to šlo,“ hlesl Barrie. „Jenže máma bude podezíravá, když se nevrátíš do kuchyně. A kdyby tě přistihla, jak mi pomáháš, zuřila by.“

Brystal poťouchle zazářily oči. Jedním rychlým pohybem uškubla z taláru všechny knoflíky. Než stačil Barrie reagovat, vtrhla do obýváku matka, jako kdyby čichala čertovinu.

„Jak dlouho trvá přišít jeden knoflík?“ pokárala Brystal. „Mám v hrnci ovesnou kaši, na pánvi vajíčka a v troubě rohlíky!“

Brystal nevinně pokrčila rameny a ukázala matce hrst knoflíků, které právě uškubla.

„Promiň, mami,“ řekla. „Ale ono je to horší, než jsme myslely. Je hodně nervózní.“

Paní Vždyzelená rozhodila rukama a zvedla oči ke stropu.

„Barrie Vždyzelený, tenhle dům není tvoje osobní krejčovská dílna!“ vynadala mu. „Nesahej si na ten talár, nebo ti svážu ty neklidné ruce za zády, jak jsem to dělala, když jsi byl dítě. Brystal, až budeš hotová, prostři v jídelně. Za deset minut budeme jíst, knoflíky neknoflíky!“

Paní Vždyzelená oddusala zpátky do kuchyně a něco si pro sebe vrčela. Brystal a Barrie si museli zakrýt ústa, jak se matčinu dramatickému výstupu smáli. Bylo to poprvé za mnoho týdnů, co Brystal viděla bratra se usmívat.

„Ty jsi neskutečná,“ prohlásil.

„Tvoje zkouška je důležitější než snídaně,“ podotkla Brystal a začala přišívat zbytek knoflíků. „A ty kartičky nepotřebuješ – všechny ty učebnice, cos mi dal, umím prakticky nazpaměť. Takže já teď řeknu nějaký zákon a ty mi povíš, o co šlo, ano?“

„Dobře,“ souhlasil.

„Tak. Začneme Hraničním zákonem z roku 274.“

„Hraniční zákon z roku 274… Hraniční zákon z roku 274…,“ uvažoval nahlas Barrie. „Už vím! Tím se ustanovily chráněné stezky přes Pomezí, aby království mohla mezi sebou obchodovat.“

Brystal potřásla hlavou. „Těsně vedle,“ opravila ho taktně. „Chráněné stezky zavádí přece Zákon o chráněných stezkách z roku 296.“

Barrie zakvílel a bez ohledu na to, že Brystal šije, začal obcházet po pokoji s hlavou v dlaních.

„To je úplně na nic!“ stěžoval si. „Já to prostě neumím! Proč musí být v historii tolik čísel?“

„Tak tohle je hrozně zajímavá věc,“ vpadla mu do toho dychtivě Brystal. „Jižní království vyvinulo kalendářní systém, když byl korunován úplně první král Šampion. A byl tak praktický, že všechna ostatní království začala používat tentýž – Jé, promiň, Barrie! To byla řečnická otázka, viď?“

Její bratr spustil dlaně z obličeje a nevěřícně na ni zíral. Opravdu to myslel jako řečnickou otázku, ale když slyšel sestřino vysvětlení, uvědomil si, že se mýlil i v otázce kalendáře. „Já to vzdávám!“ prohlásil. „Nechám univerzity a půjdu dělat prodavače. Budu prodávat kameny a klacíky malým dětem. Moc si nevydělám, ale aspoň mi nikdy nedojde zboží.“

Brystal už začínala mít bratrova poraženectví právě tak dost. Popadla ho za bradu a přidržela ji, aby se mu mohla podívat do očí.

„Barrie, okamžitě toho nech!“ nařídila. „Všechny odpovědi máš v hlavě, ale jsi prostě zbrklý. Pamatuj si, že zákony jsou historie a historie jsou příběhy. Každá taková událost má předešlý a následující díl – příčinu a důsledek. Než odpovíš, srovnej si všechny události, co znáš, na pomyslnou časovou osu. Zjisti, co kde nesouhlasí, soustřeď se na chybějící části a pak prázdná místa doplň, jak nejlíp dokážeš.“

Barrie zmlkl a uvažoval o sestřině radě. Semínko sebedůvěry, které do něj zasadila, pomalu, ale jistě začínalo klíčit. Barrie na Brystal odhodlaně kývl a zhluboka se nadechl, jako by se chystal ke skoku ze skály.

„Máš pravdu,“ řekl. „Musím se jenom uklidnit a soustředit.“

Brystal pustila Barrieho bradu, aby mohla pokračovat ve spravování jeho oděvu. Zároveň mu dál vyspravovala i sebevědomí.

„Takže ten Hraniční zákon z roku 274. Zkus to ještě jednou,“ vybídla ho. Barrie se soustředil a ani nehlesl, dokud si nebyl jistý, že zná správnou odpověď.

„Po Světové válce Čtyř koutů v roce 250 se všechna čtyři království dohodla, že spolu přestanou válčit o území, a jejich vládci podepsali v roce 274 Hraniční zákon. Dohoda definitivně stanovila hranice každého z království a mezi jednotlivými státy ustanovila zónu Pomezí.“

„Výborně!“ pochválila bratra Brystal. „A co Zákon o neutralizaci Pomezí z roku 283?“

Barrie si to pečivě rozmyslel, a když přišel na správnou odpověď, rozzářil se.

„Zákon o neutralizaci Pomezí z roku 283 byla mezinárodní dohoda, která udělila Pomezí neutrální status, aby si na něj žádný stát nemohl dělat územní nároky. V důsledku toho Pomezí nepodléhalo žádné vládě a stalo se z něj velice nebezpečné místo. Což následně vedlo v roce 296 k vyhlášení Zákona o chráněných stezkách a – JAU!“

Brystal byla na bratra tak pyšná, že ho nechtěně píchla jehlou.

„Správně,“ potvrdila. „Tak vidíš, informací znáš dost a tu zkoušku můžeš udělat. Jen si musíš věřit tolik, jako ti věřím já.“

Barrie se zarděl a do tváře se mu konečně vrátila barva.

„Díky, Brystal,“ broukl. „Nebýt tebe, ztratil bych se ve vlastní hlavě. Je to vážně škoda, že jsi… no, prostě… že jsi holka. Byl by z tebe úžasný soudce.“

Brystal sklonila hlavu a dělala, že ještě přišívá poslední knoflík, aby neviděl smutek v jejích očích.

„Myslíš?“ podotkla. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“

Jenže opak byl pravdou. Bylo to něco, co si Brystal přála víc, než si bratr dokázal představit. Kdyby byla soudcem, mohla by očišťovat lidi z podezření, pozvedávat je, mohla by šířit naději a pochopení a mohla by usnadňovat život jiným dívkám jako ona. Bylo ovšem velice nepravděpodobné, že by v Jižním království mohla žena zastávat jinou úlohu než roli manželky a matky, a tak Brystal podobné myšlenky udusila dřív, než se z nich staly naděje.

„Možná, že až budeš nejvyšším soudcem, dokážeš přesvědčit krále, aby dovolil ženám číst,“ řekla bratrovi. „To by byl skvělý začátek.“

„Možná…,“ pronesl Barrie s nepřesvědčivým úsměvem. „Zatím máš aspoň moje staré knížky. Což mi připomíná, už jsi dočetla Historky Hraboše Hrdiny? Strašně rád bych si s tebou popovídal o tom konci, ale nechci ti předem nic prozradit.“

„Už mi zbývalo jen sedm stránek! Jenže dneska ráno mě máma přistihla a všechny knížky mi zabavila. Nemohl by ses stavit v knihovně a zjistit, jestli nevyřazují nějaké staré knížky? Už jsem vymyslela novou skrýš.“

„Jasně. Zkouška potrvá až do pozdního odpoledne, ale zítra se v knihovně zastavím a…“ Barrie se odmlčel v polovině věty. „No, ale asi to teď bude obtížnější než dřív. Knihovna je vedle univerzity, jestli mě však přijmou do programu pro přísedící, budu pracovat u soudu. Možná týden dva potrvá, než se odtamtud na chvíli dostanu.“

Až do téhle chvíle si Brystal neuvědomila, jak moc bratrova blížící se promoce ovlivní i ji. Barrie nepochybně projde zkouškou se vší parádou a okamžitě ho pošlou pracovat k soudu. Celé roky bude veškerou svou energii věnovat stíhání a obhajobě zločinců u soudu. A dodávat knížky mladší sestře bude to poslední, na co by myslel.

„To nevadí,“ přinutila se Brystal k úsměvu. „Já si mezitím najdu nějakou jinou zábavu. Tak, všechny knoflíky drží. Musím jít prostírat, aby máma zase nevyváděla.“

Brystal odspěchala do jídelny, než si bratr stihl všimnout zoufalství v jejím hlase. Když říkal týdny, Brystal věděla, že to budou mnohem spíš měsíce nebo možná i rok, než dostane do ruky další knížku. Tak dlouhá doba bez úniku z tohohle tíživého života jí připadala jako mučení. Pokud si chce zachovat zdravý rozum, bude si muset najít něco ke čtení mimo domov, a vzhledem k přísným trestům, kterými se v jejich království postihovaly čtoucí dívky, bude Brystal muset být chytrá – hodně chytrá –, aby ji nechytili.

„Snídaně je hotová!“ hlásila paní Vždyzelená. „Pojďte se najíst! Otcův kočár tu bude za patnáct minut!“

Brystal rychle prostřela v jídelně, než dorazili ostatní členové rodiny. Barrie si donesl ke stolu lístky s poznámkami a listoval jimi, než začne jídlo. Brystal si nebyla jistá, jestli je to těmi přešitými knoflíky, nebo vyspravenou sebedůvěrou, ale Barrie se teď držel mnohem vzpřímeněji, než když ho našla na podlaze. Byla pyšná na to, jak ho dokázala změnit – fyzicky i duševně.

První, kdo přišel za Brystal a Barriem do jídelny, byl jejich starší bratr Brooks. Byl vysoký, svalnatý, měl úplně rovné vlasy a vždycky vypadal, jako kdyby byl na odchodu za něčím důležitějším – zvlášť v přítomnosti své rodiny. Brooks ukončil univerzitu před dvěma lety a nastoupil do programu pro přísedící. Stejně jako ostatní nosil šedočerný kostkovaný talár a trochu vyšší čapku, než měl Barrie.

Nenamáhal se sourozence pozdravit. Místo toho obrátil oči v sloup nad Barrieho kartičkami.

„To se pořád ještě učíš?“ ušklíbl se.

„A je na učení něco špatného?“ odsekl Barrie.

„Jenom na tom, jak to děláš ty,“ posmíval se Brooks. „Vážně, brácho, jestli ti takhle dlouho trvá, než si něco zapamatuješ, možná by ses měl radši věnovat jiné profesi. U Zlatodějných prý hledají nového stájníka.“

Brooks usedl naproti bratrovi a opřel si nohy o stůl jen pár centimetrů od Barrieho kartiček.

„Zajímavé. Já jsem zase slyšel, že Zlatodějní taky hledají nového zetě, protože jejich dcera odmítla tvou žádost o ruku. Dvakrát, povídá se.“

Brystal se neudržela a zasmála se. Brooks ji výsměšně napodobil, zamžoural na Barrieho a přemýšlel, jak jinak by ho ještě urazil.

„Upřímně řečeno, doufám, že ty zkoušky dneska uděláš,“ prohlásil.

„Vážně?“ podívala se po něm podezíravě Brystal. „Tak to by byla novinka.“

„Jo, vážně,“ odsekl Brooks. „Už se těším, jak se s ním střetnu u soudu. Ztrapňovat ho jenom doma už není žádná zábava.“

Brooks a Barrie probodávali jeden druhého pohledy plnými tak komplikované nenávisti, jaká je možná jen mezi bratry. Jejich ostrá výměna názorů byla naštěstí přerušena dřív, než se stačila víc rozjet.

Do jídelny vstoupil soudce Vždyzelený s hromádkou pergamenů pod paží a perem v prstech. Byl to impozantní muž s hustým bílým plnovousem. Už taková léta soudil jiné, že se mu na čele usadilo několik hlubokých vrásek. Stejně jako všichni soudci Jižního království nosil i on černý talár, který mu splýval od ramenou až ke špičkám nohou, a vysokou černou čapku, kvůli níž se musel ve dveřích shýbat. Oči měl přesně stejně modré jako jeho dcera, a dokonce trpěl i stejnou oční vadou, z čehož měla Brystal prospěch. Kdykoli soudce odložil staré brýle na čtení, Brystal získala jedny nové, samozřejmě bez otcova vědomí.

Když vstoupil, všechny jeho děti uctivě vstaly a stouply si za svou židli. U soudu je zvykem povstat, když vchází soudce, a pan Vždyzelený to za všech okolností vyžadoval i od své rodiny.

„Dobré ráno, otče,“ pozdravili sborem jeho potomci.

„Posaďte se,“ dovolil jim soudce Vždyzelený, nikomu ze svých dětí se však nepodíval do očí. Sám usedl do čela stolu a okamžitě zabořil nos do spisů, jako by na světě nic jiného neexistovalo.

Objevila se paní Vždyzelená s kastrolem ovesné kaše, velkou mísou míchaných vajec a tácem horkých rohlíků. Brystal pomohla matce servírovat, a když měli všichni muži plný talíř, naložily si snídani i obě ženy a usedly k nim.

„Co to je za šlichtu?“ zeptal se Brooks a šťouchl vidličkou do jídla.

„Vejce a ovesná kaše,“ odpověděla paní Vždyzelená. „Barrie to má rád.“

Brooks zakvílel, jako by se mu z jídla zvedal žaludek. „No to mě mohlo napadnout,“ ušklíbl se. „Barrie má stejné chutě jako čuně.“

„To mě mrzí, že to není tvoje oblíbené jídlo, Brooksi,“ odsekl Barrie. „Ale zítra by ti možná maminka mohla udělat koťata na smetaně a dětské slzy.“

„Panebože, já se z těch kluků zblázním!“ zlobila se jejich matka s očima obrácenýma v sloup. „Zabilo by vás, kdybyste si aspoň na jeden den odpustili tyhle nesmysly? Zvlášť takhle důležité ráno? Až Barrie udělá zkoušku, budete spolu oba hodně dlouho pracovat. Oběma by vám prospělo, kdybyste se naučili chovat se k sobě slušně.“

Svým způsobem byla Brystal docela ráda, že se nemůže stát soudcem; představa, že by u soudu musela pracovat s Brooksem, byla pro ni něco jako noční můra. Mezi ostatními přísedícími byl hodně oblíbený a Brystal měla strach, že využije svých konexí a bude Barriemu podrážet nohy. Od chvíle, kdy se mladší bratr narodil, v něm Brooks viděl něco jako hrozbu.

„Omlouvám se, maminko,“ pronesl Brooks s neupřímným úsměvem. „A máš pravdu, měl bych Barriemu pomáhat s přípravou na zkoušky. Upozorním ho na některé otázky, na které jsem při zkoušce málem doplatil já – takové, které by určitě nečekal. Například jaký je rozdíl mezi trestem za neoprávněné vniknutí na cizí pozemek a trestem za neoprávněné vniknutí na královský pozemek?“

Barrie se sebejistě rozzářil. Zjevně byl na zkoušky připravený mnohem lépe než kdysi Brooks na ty svoje.

„Trest za neoprávněné vniknutí na cizí pozemek jsou tři roky vězení a za neoprávněné vniknutí na královský pozemek je to padesát,“ odpověděl. „A je na předsedajícím soudci, aby rozhodl, jestli se k tomu mají přidat ještě nucené práce.“

„No, to je bohužel špatně,“ ucedil Brooks. „Za soukromý pozemek je to pět let, za královský šedesát.“

Brystal nevěřila vlastním uším. Věděla s naprostou jistotou, že Barrie odpověděl správně. Úplně viděla před očima příslušnou stranu i odstavec právnické učebnice, kde to četla. Barrie vypadal stejně zmateně jako sestra. Obrátil se k soudci Vždyzelenému v naději, že otec bratrovo tvrzení opraví, jenže soudce ani nezvedl oči od papírů.

„Dám ti jinou,“ řekl Brooks. „V kterém roce byl trest smrti změněn z rozčtvrcení na stětí?“

„Pro všechno na světě, Brooksi! My jíme!“ napomenula ho paní Vždyzelená.

„To bylo… To bylo…,“ mumlal si Barrie a snažil se rozpomenout. „V roce 567!“

„A zase špatně,“ protáhl Brooks. „První veřejné stětí se odehrálo teprve v roce 568. Ty toho tedy opravdu moc neumíš.“

Barrie znejistěl, a jak se vytrácela jeho sebedůvěra, hrbila se mu i záda. Brystal si odkašlala, aby upoutala Barrieho pozornost, a doufala, že ho významným pohledem bude schopná upozornit, jak Brooks podvádí, jenže Barrie ji neslyšel.

„Tak zkusíme něco jednoduchého,“ pokračoval Brooks. „Jmenuj čtyři důkazy, které žalobce potřebuje, aby mohl obvinit podezřelého z vraždy.“

„To je jednoduché,“ odpověděl Barrie. „Tělo, motiv, svědka a… a…“

Brooks s potěšením sledoval, jak se v tom bratr topí. „Už teď jsi vedle, tak zkusíme něco jiného,“ prohlásil. „Kolik soudců je potřeba, aby se mohli odvolat proti výroku jiného soudce?“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Barrie. „Soudci se odvolávat nemůžou!“

„No, a zase špatně,“ krákal Brooks jako vrána. „Ty tedy fakt vůbec nejsi připravený – zvlášť když si vezmu, kolik času jsi tomu učení věnoval. Být tebou, modlím se, aby zkoušející onemocněl.“

Barrie zbledl jako stěna, vytřeštil oči a svíral své kartičky tak, že se začaly ohýbat. Vypadal tak vyděšeně a beznadějně, jako když ho Brystal našla sedět v obýváku. Každá cihla sebevědomí, které v něm tak pečlivě vystavěla, se teď hroutila pro Brooksovo pobavení. Už tu krutou hru nedokázala snášet ani vteřinu.

„Neposlouchej ho, Barrie,“ rozkřikla se a jídelna ztichla. „Brooks ti schválně dává chytáky! Zaprvé, trest za neoprávněné vniknutí na soukromý pozemek jsou opravdu tři roky vězení a na královský pozemek padesát – pět a šedesát let to je jenom v případě, že dojde k poškození majetku! Zadruhé, první veřejná poprava stětím se konala roku 568, ale zákon se změnil už roku 567, jak jsi říkal! Zatřetí, k obvinění podezřelého z vraždy nejsou potřeba čtyři důkazy, ale jen tři, a ty jsi jmenoval všechny! A za čtvrté, soudci se opravdu nemůžou odvolávat proti rozsudku jiného soudce, ten může změnit jenom nejvyšší –“

„BRYSTAL LYNN VŽDYZELENÁ!“

Soudce Vždyzelený poprvé za celou dobu zvedl hlavu od papírů. Tvář měl rudou jako řípa, na krku mu naběhla žíla a řval tak, že všechno nádobí na stole řinčelo.

„Jak se opovažuješ kárat svého bratra? Kdo si myslíš, že jsi?“

Brystal pár vteřin trvalo, než byla schopná vůbec něco říct. „A-a-ale otče, Brooks nemluví pravdu,“ koktala. „Já – já – já jen nechci, aby Barrie neudělal ty –“

„Mě nezajímá, ani kdyby Brooks tvrdil, že je nebe fialové! Mladá žena nemá právo kritizovat muže! Jestli Barrie není dost chytrý, aby poznal, že ho někdo vodí za nos, tak nemá ve funkci přísedícího co dělat!“

Brystal vstoupily do očí slzy a celá se roztřásla. Podívala se po bratrech, jestli se jí nezastanou, ale byli stejně vyděšení jako ona.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh magie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.