John Grisham

ODVOLÁNÍ

Titul pouze orientační, originál dodá grafik

Přeložila Veronika Volhejnová

THE APPEAL

Copyright © 2008 by Belfry Holding, Inc.

Translation © Veronika Volhejnová, 2009

ISBN 978-80-242-6818-7

Profesoru Robertu C. Khayatovi

ČÁST PRVNÍ

ROZSUDEK

1

Porota byla připravená.

Její členové se radili dvaačtyřicet hodin. Tomu předcházelo jednasedmdesát dní procesu, z toho 530 hodin výpovědí čtyř tuctů svědků, a celá věčnost, během které mlčky sledovali, jak se právníci handrkují, soudce káže a diváci se jako jestřábi vrhají na každý výmluvný náznak. Ale teď byli připravení. Pod zámkem v místnosti pro porotu, v odloučení a v bezpečí, deset z nich hrdě podepsalo rozsudek, a zbylí dva, kteří nesouhlasili, uraženě, nespokojeně a osaměle postávali v koutě. Ostatní se usmívali, objímali a horlivě si gratulovali navzájem, protože tuhle malou válku přežili a můžou se nyní hrdě vrátit do arény s rozhodnutím, které bylo výsledkem čirého odhodlání a zarputilé snahy o kompromis. Jejich zkouška byla u konce; občanská povinnost splněna, a co víc, čestně a nad očekávání. Byli připraveni.

Předseda zaklepal na dveře a vyrušil strýčka Joea z dřímoty. Strýček Joe, stařičký soudní sluha, je celou dobu střežil, nosil jim jídlo, poslouchal jejich stížnosti a tiše podstrkoval jejich vzkazy soudci. Povídalo se, že když byl mladší a lépe slyšel, poslouchával také tajně porady poroty přes tenké borové dveře, které osobně instaloval. Ale s posloucháním byl už konec, a ačkoli se nesvěřil nikomu než své ženě, po tom, co musel přestát v tomhle konkrétním procesu, vážně uvažoval, že pověsí pistoli na hřebíček jednou provždy. Ten dozor nad spravedlností už pro něj začínal být příliš namáhavý.

Usmál se a řekl: „No výborně. Seženu soudce,“ jako by soudce někde hluboko v útrobách soudní budovy čekal jen na to, až mu strýček Joe zavolá. Místo toho ale soudní sluha podle zvyku našel jednoho z úředníků a předal mu tu skvělou zprávu. Opravdu to bylo vzrušující. Tahle stará soudní budova ještě nikdy neviděla proces tak velký a tak dlouhý. Ukončit ho bez rozhodnutí by byla ostuda.

Úředník zlehka zaklepal soudci na dveře, vkročil dovnitř a hrdě oznámil: „Máme rozsudek!“, jako by on osobně vynaložil tu velkou dřinu při dohadování a teď mu nesl výsledek darem.

Soudce zavřel oči a dlouze, spokojeně si oddechl. Usmál se šťastným, nervózním úsměvem obrovské úlevy, dokonce snad nevíry, a nakonec řekl: „Sežeňte právníky.“

Po skoro pěti dnech porady se už soudce Harrison začal smiřovat s tím, že porota se nedohodne, což byla jeho nejhorší noční můra. Po čtyřech letech zarputilého dokazování a čtyřech měsících bouřlivého procesu se mu při představě nerozhodného závěru dělalo špatně. Radši ani nechtěl myslet na to, že by to celé musel zopakovat.

Strčil nohy do starých mokasínů, vyskočil ze židle a sáhl po taláru. Usmíval se přitom jako malý kluk. Je konečně po všem, uzavírá se nejdelší proces v jeho výjimečně barvité kariéře.

Úředník nejdřív zavolal firmě Payton&Paytonová, manželskému týmu, který měl sídlo v opuštěném obchodě v laciné čtvrti města. Telefon zvedl koncipient, pár vteřin poslouchal, zavěsil a vykřikl: „Porota má rozsudek!“ Jeho hlas se rozlehl ponurým bludištěm malých dočasných kanceláří a probral jeho kolegy.

Volal to znova, když utíkal do Jámy, kde se sbíhal zbytek firmy. Wes Payton tam už byl, a když doběhla i jeho manželka Mary Grace, jejich oči se na zlomek vteřiny setkaly a objevil se v nich hluboký strach a zmatek. Dva koncipienti, dvě sekretářky a jedna účetní se sešli kolem dlouhého pracovního stolu plného papírů, ale náhle ztuhli a dívali se po sobě, jako by čekali, až promluví někdo jiný.

Je možné, že je skutečně po všem? Čekali celou věčnost – opravdu to může takhle náhle skončit? Tak z ničeho nic? Jedním telefonátem?

„Co jednu tichou modlitbu,“ navrhl Wes, a všichni sestoupili do těsného kruhu, vzali se za ruce a modlili se tak, jak se nemodlili ještě nikdy. Všechny možné žádosti stoupaly k Všemohoucímu, ale jedno měly společné – prosily o vítězství. Prosím, Pane, po takové spoustě času a námahy a peněz a strachu a pochyb, prosím, ach prosím, dopřej nám božské vítězství. A ochraň nás od ponížení, zkázy, bankrotu a spousty dalších zel, která by přinesl špatný rozsudek.

Jako druhému zavolal úředník na mobil Jaredu Kurtinovi, který byl architektem obranné strategie. Pan Kurtin nevzrušeně odpočíval na pronajaté kožené pohovce na Front Street v centru Hattiesburgu, jen tři bloky od soudu. Četl životopisnou knihu a sledoval, jak ubíhají hodiny, jedna za 750 dolarů. Poklidně zprávu vyslechl, sklapl telefon a řekl: „Jdeme. Porota je už připravená.“ Jeho vojáci v tmavých oblecích se postavili do pozoru a seřadili se, aby ho doprovodili vstříc jeho dalšímu drtivému vítězství. Odcházeli bez poznámky, bez modlitby.

Další telefonáty mířily k jiným právníkům, pak k reportérům, a během několika minut se ta zpráva roznesla a rychle se šířila dál.

* * *

Někde v posledním patře výškové kancelářské budovy v dolní části Manhattanu vrazil panikařící mladík doprostřed důležitého jednání a pošeptal tu naléhavou zprávu panu Carlu Trudeauovi, který okamžitě ztratil zájem o to, co se projednávalo, zprudka vstal a prohlásil: „Vypadá to, že porota došla k závěru.“ Potom vyšel z místnosti a zamířil chodbou do své rozlehlé rohové kanceláře, kde si sundal sako, povolil kravatu, postavil se k oknu a časným soumrakem se zadíval do dálky na řeku Hudson. Čekal a jako obvykle se sám sebe ptal, jak se to mohlo stát, že tak velká část jeho impéria může záviset na rozhodnutí dvanácti průměrných lidí z provinčního Mississippi.

Ačkoli byl mužem, který ví velmi mnoho, odpověď na tuhle otázku mu stále unikala.

* * *

Když Paytonovi zaparkovali za soudní budovou, sbíhali se tam už ze všech směrů lidé. Manželé zůstali ještě chvilku sedět v autě a drželi se za ruce. Čtyři měsíce se snažili jeden druhého se v okolí soudu nedotýkat. Vždycky se někdo díval. Třeba porotce nebo reportér. Bylo důležité jednat co nejprofesionálněji. Lidi překvapovalo, že manželé můžou tvořit právnický tým, byla to novinka, a Paytonovi se snažili chovat se k sobě navzájem jako advokát k advokátovi, ne jako manžel k manželovi.

A během procesu se ostatně hodně málo dotýkali nejen u soudu, ale i kdekoli jinde.

„Na co myslíš?“ zeptal se Wes, aniž se podíval na svou ženu. Srdce mu bušilo a čelo měl vlhké. Levou rukou pořád ještě svíral volant a sám sobě přikazoval, že se musí uklidnit.

Uklidnit. Dobrý vtip.

„Nikdy v životě jsem se tak nebála,“ odpověděla Mary Grace.

„Já taky ne.“

Dlouhá pauza, během které oba zhluboka dýchali a sledovali, jak televizní vůz málem zajel chodce.

„Dokážeme přežít porážku?“ řekla. „To je ta hlavní otázka.“

„Musíme ji přežít; nemáme na vybranou. Ale my neprohrajeme.“

„Správně. Tak jdeme.“

Přidali se ke zbytku své malé firmy a do soudní budovy vešli všichni společně. Na obvyklém místě, u automatu s nápoji v prvním patře, čekala jejich klientka, žalobkyně Jeannette Bakerová, a když uviděla své právníky, okamžitě se rozplakala. Wes ji uchopil za jednu paži, Mary Grace za druhou a společně doprovodili Jeannette po schodech nahoru do hlavní soudní síně ve druhém patře. Byli by ji klidně mohli i nést.

Nevážila ani padesát kilo a během soudního jednání zestárla o pět let. Žila v depresi, občas trpěla přeludy, a i když nebyla anorektička, prostě nejedla. Bylo jí třicet čtyři, už pochovala manžela a dítě a teď právě se ocitla na konci příšerného procesu a tajně si přála, aby se do něj byla nikdy nepustila.

V soudní síni vládlo krajní napětí, jako by se sem řítily bomby a ječely sirény. Desítky lidí přecházely sem a tam, hledaly místa, nervózně klábosily a vrhaly přitom kradmé pohledy na všechny strany. Když postranními dveřmi vešel Jared Kurtin a jeho armáda obhajoby, všichni na něj zírali, jako by věděl něco, co oni ne. Během uplynulých čtyř měsíců den za dnem dokazoval, že vidí za roh, ale v téhle chvíli se z jeho tváře nedalo vyčíst nic. Vážně kráčel v těsném hloučku svých podřízených. Na druhé straně místnosti, jen pár metrů od něj, se Paytonovi a Jeanette usadili ke stolu obžaloby. Stejné židle, stejná poloha, stejná záměrná strategie, která měla porotcům připomenout, že tato chudá vdova a její dva osamělí právníci bojují proti obří korporaci s neomezenými zdroji. Wes Payton se podíval po Jaredu Kurtinovi, jejich pohledy se setkaly a oba zdvořile pokývli. Zázrakem tohohle procesu bylo, že tito dva muži byli ještě pořád schopni jednat spolu s určitou dávkou slušnosti, dokonce i konverzovat, když to bylo nezbytně nutné. Stala se z toho pro ně otázka cti. Bez ohledu, jak ošklivá situace nastala, a že těch ošklivých situací bylo hodně, oba byli odhodláni nezapadnout do bahna a nabídnout tomu druhému ruku. Mary Grace se tam nepodívala, a kdyby to byla udělala, nepokývla by ani se neusmála. Bylo jen dobře, že u sebe v kabelce nenosila pistoli, protože jinak by polovička těch tmavých obleků naproti už neseděla. Připravila si před sebe na stůl čistý papír, zapsala datum, pak své jméno, ale nenapadalo ji už nic dalšího, co by si poznamenala. Za jednasedmdesát dní procesu zaplnila šedesát šest složek, všechny stejné velikosti a barvy, které teď byly v dokonalém pořádku založené v Jámě v železné kartotéce, koupené z druhé ruky. Podala Jeannette papírové kapesníčky. I když Mary Grace počítala prakticky všechno, opravdu už nevěděla, kolik krabic papírových kapesníků Jeannette během procesu spotřebovala. Několik desítek jich bylo určitě.

Ta žena plakala skoro nonstop, a i když s ní Mary Grace hluboce soucítila, už ji ten zatracený brek taky unavoval. Unavovalo ji vlastně všechno – vyčerpání, stres, bezesné noci, to, že je neustále pod drobnohledem, že nemůže být s dětmi, jejich zchátralý byt, hora nezaplacených účtů, zanedbávaní klienti, studené čínské jídlo o půlnoci, nutnost každé ráno se nalíčit a upravit si vlasy, aby byla před porotou alespoň trochu atraktivní. Čekalo se to od ní.

Pustit se do velkého procesu je jako skočit do tmavého a zarostlého rybníka se závažím kolem pasu. Člověk se dokáže vyhrabat k hladině a zalapat po dechu, ale na zbytku světa mu vůbec nezáleží. A pořád má pocit, že se topí.

Kus za Paytonovými, na konci řady, která už začínala být přeplněná, seděl jejich bankéř a hryzal si nehty; snažil se ale vypadat klidně. Jmenoval se Tommy Huff, ale všichni známí mu říkali Huffy. Huffy se čas od času zastavil podívat se na proces a taky přispět tichou modlitbou. Paytonovi dlužili Huffyho bance 400 000 dolarů a jedinou zárukou byl kousek pole v Cary County, který patřil otci Mary Grace. Při troše štěstí by mohl vynést 100 000 dolarů, takže velká část toho dluhu nebyla zajištěná vůbec. Jestli Paytonovi případ prohrají, skončí i Huffyho dřív tak slibná bankovní kariéra. Prezident banky už na něj dávno neřval. Teď mu vyhrožoval pouze e-mailem.

Začalo to docela nevinně, jednoduchou druhou hypotékou ve výši 90 000 dolarů na jejich hezký předměstský dům, ale časem se z toho stala děsivá jáma dluhů a pošetilých výdajů. Přinejmenším z Huffyho pohledu pošetilých. Hezký dům byl ale ten tam, stejně jako elegantní kancelář v centru, importovaná auta a všechno ostatní. Paytonovi riskovali vše a Huffy je kvůli tomu musel obdivovat. Příznivý rozsudek, a je z něj génius. Nepříznivý rozsudek, a zbankrotují nejen oni, ale i on sám.

Finančníci na druhé straně soudní síně si nehty neokusovali a z bankrotu také velký strach neměli, ačkoli i o něm se diskutovalo. Krane Chemical měla spoustu peněz, zisků a aktiv, ale také stovky potenciálních žalobců, kteří jako supi čekají na to, co svět uslyší za chvíli. Jeden šílený rozsudek, a s žalobami se roztrhne pytel.

Ale v téhle chvíli si byli jistí sami sebou. Jared Kurtin byl ten nejlepší obhájce, jaký se dá za peníze pořídit. Akcie společnosti klesly jenom maličko. Pan Trudeau v New Yorku byl zřejmě spokojen.

Už se nemohli dočkat, až budou zase doma. Díky Bohu, že trhy jsou už pro dnešek uzavřené.

Strýček Joe zavolal: „Zaujměte místa, prosím,“ a soudce Harrison vešel dveřmi za svým stolcem. Už dávno netrval na tom hloupém zvyku, že se všichni musí postavit, jen aby se on mohl uvelebit na svém trůnu.

„Dobrý večer,“ řekl rychle. Bylo skoro pět odpoledne. „Porota mě informovala, že došla k rozhodnutí.“ Rozhlížel se kolem a ujišťoval se, že všichni hráči jsou přítomni. „Očekávám, že za všech okolností bude zachována důstojnost. Žádné výkřiky. Ze soudní síně nikdo neodejde dřív, než propustím porotu. Nějaké otázky? Nějaké další neopodstatněné připomínky obhajoby?“

Jared Kurtin ani nemrknul. Vůbec nedal najevo, že soudce slyší, jen si dál čmáral do svých papírů, jako by tvořil mistrovský obraz. Jestli Krane Chemical prohraje, bude se samozřejmě odvolávat, a úhelným kamenem toho odvolání bude zřejmá předpojatost Jeho Ctihodnosti Thomase Alsobrooka Harrisona IV., bývalého advokáta ve věcech trestních, o němž bylo obecně známo, že nesnáší velké korporace obecně a momentálně především Krane Chemical.

„Přiveďte porotu.“

Dveře vedle stanoviště poroty se otevřely a ze soudní síně jako by nějaké obrovské neviditelné vakuum vysálo všechen vzduch. Srdce se zastavila. Těla ztuhla. Oči si našly něco, nač by se mohly upřít. Jediný zvuk vydávaly nohy porotců na ošlapaném koberci.

Jared Kurtin dál metodicky čmáral. Byl zvyklý nikdy se nepodívat do tváří porotců, když se vraceli s rozhodnutím. Po stovce procesů věděl, že se z nich nedá nic vyčíst. A proč by se taky namáhal? Rozhodnutí stejně bude za pár vteřin vyhlášeno. Jeho tým měl přísný příkaz ignorovat porotce a nedat najevo absolutně žádnou reakci na rozsudek.

Jaredu Kurtinovi přirozeně nehrozila finanční ani profesionální zkáza. Wesi Paytonovi ale ano, a tak nedokázal odtrhnout pohled od očí porotců, když se usazovali na svých místech. Ten člověk z mlékárny odvrátil pohled; špatné znamení. Učitel zíral skrz Wese, jako by tam nebyl, další špatné znamení. Když předseda podal úředníkovi obálku, pastorova žena pohlédla na Wese se soucitem, jenže ta se stejně smutně tvářila celou dobu, už od úvodních prohlášení.

Znamení zachytila Mary Grace, a to ho ani nehledala. Když podávala další kapesníky Jeannette Bakerové, která už vzlykala skoro nahlas, úkradkem se podívala na porotkyni číslo šest, tu, která k ní seděla nejblíž – doktorku Leonu Rochovou, univerzitní profesorku angličtiny na odpočinku. Doktorka Rochová se na ni podívala přes brýle na čtení s červenými obroučkami a mrkla na ni. Bylo to nejrychlejší, nejhezčí a nejsenzačnější mrknutí, jaké Mary Grace kdy zažila.

„Dospěli jste k závěru?“ zeptal se soudce Harrison.

„Ano, Vaše Ctihodnosti, dospěli,“ odpověděl předseda.

„Je jednohlasný?“

„Ne, pane, není.“

„Shodlo se na něm alespoň devět porotců?“

„Ano, pane. Poměr hlasů je deset ku dvěma.“

„Takže je všechno v pořádku.“

Mary Grace načmárala pár slov o tom mrknutí, jenže byla tak rozčilená, že je po sobě ani sama nepřečetla. Uklidni se, pokárala sama sebe.

Soudce Harrison si vzal od úředníka obálku, vytáhl z ní list papíru a začal kontrolovat rozhodnutí – do čela se mu vryly hluboké vrásky, tiskl si kořen nosu a mračil se. Po době, která působila jako věčnost, řekl: „Zdá se, že všechno je v pořádku.“ Ani jednou se neusmál, neškubl sebou, nevytřeštil oči – ničím nedal najevo, co na papíře čte.

Podíval se dolů, kývl na soudního zapisovatele a odkašlal si; tu chvíli si náležitě vychutnával. Pak se mu vyhladily vrásky kolem očí, svaly na bradě se uvolnily, ramena se trochu nahrbila a ve Wesovi to náhle vzbudilo naději, že porota obhajobu zpražila.

Soudce Harrison pomalu a hlasitě přečetl. „Otázka číslo jedna: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že podzemní voda, o kterou se jedná, byla kontaminována společností Krane Chemical Corporation?‘“ Po klamavé pauze, která netrvala víc než pár vteřin, pokračoval: „Odpověď zní: ‚Ano.‘“

Jedna strana soudní síně se konečně dokázala nadechnout, kdežto druhá začala modrat.

„Otázka číslo dvě: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že tato kontaminace byla bezprostřední příčinou úmrtí a) Chada Bakera a/nebo b) Peta Bakera?‘ Odpověď: ‚Ano, v obou případech.‘“

Mary Grace se povedlo vytáhnout kapesníky z krabice levou rukou a podat je Jeannette, a přitom pravačkou horečně zapisovat. Wesovi padl pohled na porotce číslo čtyři, který se na něj náhodou také díval s pobaveným výrazem, jako by chtěl říct: A teď přijde to nejlepší.

„Otázka číslo tři: ‚Pokud jde o Chada Bakera, jakou částku peněz přiřknete jeho matce Jeannette Bakerové jako odškodné za jeho protiprávnou smrt?‘ Odpověď: ‚Pět set tisíc dolarů.‘“ Mrtvé děti velkou hodnotu nemají, protože nevydělávají, ale částka za Chada byla úctyhodná a především rozhoukala poplašné sirény, protože naznačila, co přijde. Wes hleděl na hodiny nad soudcovou hlavou a děkoval Bohu, že bankrot se nekoná.

„Otázka číslo čtyři: ‚Pokud jde o Peta Bakera, jakou částku peněz přiřknete jeho vdově Jeannette Bakerové jako odškodné za jeho protiprávnou smrt?‘ Odpověď: ‚Dva a půl milionu dolarů.‘“

Mezi finančníky v řadě za Jaredem Kurtinem to zašumělo. Tři miliony nebyly pro Krane tak moc, co je ale děsilo, byl očekávaný dominový efekt. Pan Kurtin ještě nehnul ani brvou.

Ještě ne.

Jeannette Bakerová se začala pomalu kácet ze své židle. Oba její právníci ji zachytili, narovnali, objali a začali jí šeptat do ucha. Nekontrolovaně vzlykala.

Na seznamu, který dali právníci dohromady, bylo šest otázek, a pokud porota odpověděla ano na číslo pět, tak se svět zblázní. Soudce Harrison byl právě u tohohle bodu, pomalu ho četl, odkašlával si, studoval odpověď. Pak dal najevo, že i on umí být zlomyslný. A udělal to úsměvem. Zvedl oči o pár centimetrů, jen nad papíry, které držel v ruce, nad levné brýle na čtení, které mu seděly na nose, a podíval se přímo na Wese Paytona. Úsměv byl napjatý, spiklenecký, ale přitom plný poťouchlého uspokojení.

„Otázka číslo pět: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že jednání Krane Chemical Corporation bylo buď záměrné, nebo tak hrubě nedbalé, že opravňuje k uvalení trestní náhrady škody?‘ Odpověď: ‚Ano.‘“

Mary Grace přestala psát a podívala se přes nadskakující hlavu své klientky na svého manžela, který zase nespouštěl oči z ní. Vyhráli, a to samo o sobě bylo úžasné, vyvolávalo to skoro nepopsatelný nával euforie. Ale jak velké vítězství to je? V tom klíčovém zlomku sekundy oba věděli, že to je doslova bomba.

„Otázka číslo šest: ‚Jakou sumu má tato trestní náhrada škody činit?‘ Odpověď: ‚Třicet osm milionů dolarů.‘“ Soudní síní proběhla šoková vlna. Ozývalo se kuckání, lapání po dechu, tiché hvízdání. Jared Kurtin a jeho banda si všechno psali a snažili se tvářit, jako by je ten výbuch nevyvedl z míry. Šéfové z Krane, sedící v první řadě, se snažili vzpamatovat a popadnout dech. Většina se jich zle mračila na porotce a myslela si něco o tupcích, venkovských balících a podobně.

Manželé Paytonovi opět oba podpírali svou klientku, na kterou sama váha rozsudku dolehla tak těžce, že se nedokázala ani narovnat, i když se snažila. Wes Jeannette šeptem uklidňoval a v duchu si přitom opakoval čísla, která právě vyslechl.

Kupodivu se mu povedlo tvářit se vážně a potlačit pitomoučký úsměv.

Bankéř Huffy si přestal hryzat nehty. Ani ne za třicet vteřin se z potupeného, zbankrotovaného bývalého viceprezidenta banky stala vycházející hvězda s vyhlídkou na vyšší plat a větší kancelář. Dokonce si i připadal chytřejší. To bude nádhera, až zítra ráno vejde do zasedací síně banky. Tohle si opravdu užije. Soudce pokračoval v nutných formalitách a děkoval porotcům, ale Huffy už ho nevnímal. Slyšel všechno, co slyšet potřeboval.

Porotci vstali a vyšli ven. Strýček Joe jim přidržoval dveře a pochvalně kýval. Později bude tvrdit své ženě, že takový rozsudek předvídal, ačkoli ona si na nic takového nevzpomínala. Tvrdil, že za ty desítky let, kdy pracoval jako soudní sluha, se v rozsudku nezmýlil ještě ani jednou. Když porotci odešli, Jared Kurtin vstal a naprosto vyrovnaně odrecitoval dotazy obvyklé po rozsudku, které soudce Harrison teď, když sekera dopadla, přijímal velmi chápavě. Mary Grace k rozsudku žádné připomínky neměla. Mary Grace bylo všechno jedno. Získala, co chtěla.

Wes myslel na těch jednačtyřicet milionů a bojoval s emocemi. Firma přežije, stejně jako jejich manželství, jejich pověst, všechno.

Když soudce Harrison oznámil: „Přelíčení je ukončeno,“ dav se doslova vyřítil ze soudní síně. Všichni se vrhali po mobilních telefonech.

* * *

Pan Trudeau ještě stál u okna a díval se, jak nad New Jersey zapadají poslední paprsky slunce. Na protějším konci jeho asistent Stu zvedl telefon, pak popošel o několik kroků vpřed a teprve tam sebral odvahu říct: „Volali z Hattiesburgu, pane. Tři miliony odškodnění, třicet osm trestní náhrada.“

Zezadu viděl, jak jeho šéfovi trochu poklesla ramena, tiše vztekle vydechl a začal mumlat sprostá slova.

Pan Trudeau se pomalu otočil a zamračil se na asistenta, jako by měl v úmyslu zastřelit posla špatných zpráv. „Určitě jste to slyšel správně?“ zeptal se, a Stu si zoufale přál, aby to byl správně neslyšel.

„Ano, pane.“

Za ním se otevřely dveře. Dovnitř vběhl Bobby Ratzlaff, celý bez dechu, šokovaný a vyděšený. Ratzlaff byl šéf právního oddělení firmy a jeho hlava by šla na špalek první. Potil se už teď.

„Za pět minut tady chci vidět vaše lidi,“ zavrčel Trudeau a obrátil se zpátky k oknu.

* * *

Tisková konference se konala v prvním patře soudní budovy. Wes a Mary Grace si ve dvou skupinkách povídali trpělivě s reportéry. Oba stejně odpovídali na stejné otázky. Ne, rozsudek není ve státě Mississippi rekordní. Ano, domnívají se, že je oprávněný. Ne, nečekali to, přinejmenším ne tak velkou sumu. Jistě dojde k odvolání. Wes chová ve velké úctě Jareda Kurtina, nikoli však jeho klienta. Jejich firma v současné době zastupuje třicet dalších žalobců, kteří se soudí s Krane Chemical. Ne, nečekají, že tyto případy vyřídí mimosoudně.

Ano, jsou vyčerpaní.

Po půlhodině se konečně omluvili a vyšli z budovy soudu Forrest County ruku v ruce, každý vlekl těžkou aktovku. Novináři je fotografovali, jak nasedají do auta a odjíždějí.

Když byli sami, neřekli si nic. Čtyři bloky, pět, šest. Deset minut uběhlo bez jediného slova. Auto, otlučený ford taurus, který měl najeto už asi milion, přinejmenším jednu sjetou pneumatiku a neustále mu cvakal drhnoucí ventil, se toulalo ulicemi kolem univerzity.

První promluvil Wes. „Kolik je třetina z jednačtyřiceti milionů?“

„O tom ani nepřemýšlej.“

„Nepřemýšlím. To byl vtip.“

„Prostě jeď.“

„Někam konkrétně?“

„Ne.“

Taurus zamířil na předměstí. Neměli žádný cíl, ale rozhodně nejeli zpátky do kanceláře. Vyhýbali se také čtvrti, kde stál ten krásný dům, který dřív vlastnili.

Jak se vytrácela otupělost, začala jim docházet skutečnost. Žaloba, kterou neochotně podali před čtyřmi lety, byla teď rozhodnuta krajně dramatickým způsobem. Mučivý maraton byl u konce, a ačkoli získali dočasné vítězství, jeho cena byla vysoká. Rány byly otevřené a jizvy z boje ještě čerstvé.

Ručička benzinu ukazovala necelou čtvrtinu nádrže, čehož by si Wes před dvěma lety sotva všiml. Teď to bylo mnohem důležitější. Tenkrát jezdil BMW – Mary Grace měla jaguára – a když potřeboval benzin, prostě zajel ke své oblíbené pumpě, doplnil palivo a zaplatil kreditkou. Účty vůbec neviděl; o ty se starala jeho účetní. Teď byly kreditní karty pryč, stejně jako BMW a jaguár, a stejná účetní teď pracovala za poloviční plat a přidělovala pár dolarů v hotovosti, aby se firma Paytonových aspoň taktak udržela nad vodou.

Mary Grace se také podívala na ručičku ukazatele; to se naučila v poslední době. Registrovala a pamatovala si ceny úplně všeho – litru benzinu, bochníku chleba, litru mléka. Ona šetřila, on utrácel, ale docela nedávno, v době, když klienti volali a případy se uzavíraly, začala být trochu lehkomyslná a užívala si úspěchu. Šetřit a investovat nepatřilo k prioritám. Byli mladí, firma rostla, budoucnost neměla hranice.

A to, co se jí povedlo vložit do podílových fondů, už dávno pohltil případ Bakerová.

Ještě před hodinou byli papírově na dně, s ochromujícími dluhy, jež daleko převyšovaly všechna chabá aktiva, která by dali dohromady. Teď to bylo jiné. Dluhy sice nezmizely, ale příjmová stránka jejich rozvahy se rozhodně vylepšila.

Nebo taky ne.

Kdy by tak mohli vidět alespoň část z toho úžasného rozsudku? Je možné, že Krane nabídne vyrovnání? Jak dlouho se potáhne odvolání? Kolik času budou teď moci věnovat zbytku své praxe?

Ani jednomu z nich se nechtělo přemýšlet o otázkách, které oba pronásledovaly. Byli prostě příliš unavení a příliš se jim ulevilo. Už celou věčnost nemluvili skoro o ničem jiném, a teď nemluvili o ničem. Zítra nebo den nato můžou začít s rozborem.

„Dochází nám benzin,“ podotkla.

Wes v unaveném mozku nedokázal najít žádnou pádnou odpověď, a tak jen řekl: „Co takhle večeři?“

„Makarony se sýrem, s dětmi.“

Proces je nejen připravil o energii a majetek; spálil také všechna kila navíc, která snad předtím měli. Wes shodil určitě osm kilo, i když jistě to nevěděl; na váhu si nestoupl už několik měsíců. A rozhodně se nehodlal na tak choulostivou záležitost vyptávat své ženy, ale bylo zřejmé, že by potřebovala jíst. Vynechali spoustu jídel – snídaní, když se snažili co nejrychleji obléknout děti a dostat je do školy, obědů, kdy jeden z nich projednával návrhy v Harrisonově kanceláři a druhý připravoval příští křížový výslech, večeří, když pracovali do půlnoci a prostě zapomněli jíst. Při životě je udržovaly jenom energetické tyčinky a nápoje.

„To zní skvěle,“ řekl a zahnul doleva, směrem k domovu.

* * *

Ratzlaff a dva další právníci se usadili u elegantního koženého stolu v rohu kanceláře pana Trudeaua. Zdi byly odshora dolů skleněné a nabízely nádherný výhled na mrakodrapy namačkané ve finanční čtvrti, jenže nikdo z přítomných neměl moc chuť obdivovat scenerii. Pan Trudeau telefonoval na druhém konci místnosti u svého chromového stolu. Právníci nervózně čekali. Mluvili skoro nonstop s očitými svědky z Mississippi, ale pořád ještě moc odpovědí neznali.

Šéf dotelefonoval a rázně došel k nim. „Co se stalo?“ vyjel na ně ostře. „Ještě před hodinou jste měli takováhle ramena.

A teď nám to dali sežrat. Co se stalo?“ Sedl si a zamračil se na Ratzlaffa.

„Porota. To je vždycky riziko.“

„Já už jsem nějaké ty procesy absolvoval, dokonce spoustu, a obvykle vyhraju. Myslel jsem, že platíme ty nejlepší šarlatány v branži. Nejlepší tlampače, co se dají za peníze koupit. Na ničem jsme nešetřili, je to tak?“

„To ano. Zaplatili jsme spoustu peněz. A ještě platíme.“ Pan Trudeau praštil do stolu a vyštěkl: „Co se stalo?“

No, pomyslel si Ratzlaff a měl chuť to říct nahlas, jenže na to si příliš cenil svého místa; začněme třeba tím, že naše společnost postavila továrnu na výrobu pesticidů v jistém Zapadákově, stát Mississippi, protože tam pozemky i práce byly směšně levné, a příštích třicet let jsme tam vypouštěli chemikálie a odpady do půdy a do řek, samozřejmě ilegálně, a pitnou vodu jsme kontaminovali tak, že nakonec chutnala jako zkažené mléko, což sice bylo dost zlé, ale ještě ne to nejhorší, protože pak lidi začali umírat na rakovinu a leukémii.

Tohle, pane šéfe a pane výkonný řediteli a pane lupiči v rukavičkách, tohle přesně se stalo.

„Právníci si myslí, že odvolání má velkou šanci,“ řekl Ratzlaff místo toho, ale moc přesvědčivě to neznělo.

„No to je nádhera. Teď zrovna těm právníkům bezvýhradně důvěřuju. Kde jste ty šašky našel?“

„Jsou nejlepší, vážně.“

„No jasně. A novinářům vysvětlíme, jak jsme bez sebe blahem z toho, že se můžeme odvolat, a možná se naše akcie zítra úplně nesesypou. To chcete říct?“

„Můžeme to trošku přibarvit,“ prohlásil Ratzlaff. Zbylí dva právníci se rozhlíželi po skleněných stěnách. Kdo chce skočit první?

Jeden z mobilů pana Trudeaua zazvonil a on ho sebral ze stolu. „Ahoj, miláčku,“ řekl a vstal ze židle. Byla to (třetí) paní Trudeauová, jeho poslední trofej, nebezpečná mladá žena, které se Ratzlaff a všichni ostatní ve firmě snažili vyhnout za každou cenu. Její manžel cosi šeptal, pak se rozloučil.

Došel k oknu poblíž právníků a zahleděl se na rozzářené mrakodrapy kolem. „Bobby,“ řekl, aniž se na něj podíval,

„Máš ponětí, kde porota vzala tu sumu osmatřicet milionů trestní náhrady?“

„Takhle z hlavy ne.“

„Jasně že ne. Za prvních devět měsíců tohohle roku měla Krane Chemical průměrný měsíční zisk osmatřicet milionů. Parta tupých buranů, co si dohromady nevydělají ani sto hadrů do roka, a oni tam trůní jako pánbůh, co bohatým bere a chudým dává.“

„Ty peníze pořád máme, Carle,“ prohlásil Ratzlaff. „Potrvá ještě roky, než z nich třeba jenom cent změní majitele, pokud k tomu vůbec kdy dojde.“

„No skvělé. Tak tohle zítra vyprávěj těm vlkům, až naše akcie poletí do kanálu.“

Ratzlaff zmlknul a přikrčil se na židli. Druzí dva právníci neměli rozhodně v úmyslu říct ani á.

Pan Trudeau dramaticky přecházel sem a tam. „Jednačtyřicet milionů dolarů. A kolik dalších případů ještě čeká, Bobby? Říkal někdo dvě stě, tři sta? Tak jestli jich dneska ráno bylo tři sta, tak zítra jich budou tři tisíce. Každý buran z jižního Mississippi, co se mu udělal opar, bude tvrdit, že popíjel kouzelný nápoj z Bowmore. Každá nula s právnickým titulem se tam teď žene, aby sehnala klienty. Tohle se nemělo stát, Bobby. Ujišťoval jsi mě o tom.“

Ratzlaff měl pečlivě pod zámkem uložený dokument. Byl osm let starý a připravený pod jeho dohledem. Měl rozsah sto stran a do všech příšerných detailů líčil, jak společnost nelegálně vypouští toxické odpady z továrny v Bowmore. Shrnoval pokusy společnosti toto vypouštění zakrýt, oklamat Úřad pro ochranu životního prostředí a koupit si politiky na místní, státní i federální úrovni. Doporučoval tajnou, ale účinnou očistu této skládky, která by stála asi 50 milionů dolarů. A snažně prosil každého, kdo to bude číst, aby vypouštění jedů zarazil. A, což bylo v tomto okamžiku nejdůležitější, předpovídal, že jednoho dne na to společnost doplatí u soudu.

Jedině štěstí a bezostyšné přehlížení pravidel občanského procesního práva umožnilo Ratzlaffovi udržet tento dokument v tajnosti.

Pan Trudeau dostal jednu kopii před osmi lety, ačkoli dnes popíral, že ji kdy viděl. Ratzlaff byl v pokušení ji teď oprášit a pár vybraných pasáží přečíst nahlas, jenže, jak už bylo řečeno, cenil si svého místa.

Pan Trudeau došel ke stolu, položil obě dlaně na italskou kůži, zamračil se na Bobbyho Ratzlaffa a řekl: „Přísahám ti, to se nikdy nestane. Ani cent z našich tvrdě vydělaných peněz se nikdy nedostane těm žebrákům do ruky.“

Tři právníci hleděli na svého šéfa, kterému žhnuly přimhouřené oči. Doslova dštil oheň a zakončil to slovy: „Kdybych měl vyhlásit bankrot nebo ji rozcupovat na patnáct kousků, tak vám přísahám na matčin hrob, že se tihle ignoranti nikdy nedotknou ani centu z peněz Krane.“

A s tímto slibem přešel přes perský koberec, sebral sako z věšáku a odešel z kanceláře.

2

Jeannette Bakerovou odvezli její příbuzní zpátky do Bowmore, jejího domovského města třicet kilometrů od soudu. Byla zesláblá šokem a jako obvykle pod sedativy, a neměla chuť vidět žádné davy a předstírat, že oslavuje. Čísla znamenala vítězství, ale byl to také konec dlouhé, těžké cesty. A její manžel a chlapeček byli pořád mrtví.

Žila ve starém obytném přívěsu s Bette, svou nevlastní sestrou, na štěrkové cestě v opuštěné bowmoreské čtvrti jménem Pine Grove. Podél dalších nedlážděných ulic stály jiné přívěsy. Většina aut a náklaďáků zaparkovaných kolem byla několik desítek let stará, odřená a nepřelakovaná. Bylo tu také pár obydlí trvalého charakteru, nepohyblivých, ukotvených na základových deskách před padesáti lety, ale i ta hodně zestárla a bylo na nich vidět, že je nikdo neudržuje. V Bowmore moc pracovních míst nebylo, a v Pine Grove ještě méně, a každý návštěvník, který by jen prošel Jeannettinou ulicí, by z toho musel propadnout depresi.

Zprávy se tam dostaly dřív než ona sama, a když přijela, už na ni čekal hlouček lidí. Uložili ji do postele, pak se usadili ve stísněném pokojíku přívěsu, šeptali si o rozsudku a spekulovali, co to všechno znamená.

Čtyřicet jedna milionů dolarů? Jak to ovlivní ostatní procesy? Bude Krane muset ty sajrajty odklidit? Kdy by tak mohla dostat aspoň něco z těch peněz? Dávali si pozor, aby se tou poslední otázkou moc nezabývali, ale mysleli na ni všichni.

Objevili se další přátelé a dav, který se už do přívěsu nevešel, se usadil na rozviklaném dřevěném zápraží, kam si vytáhli zahradní židličky. Seděli a povídali si na chladném vzduchu časného večera. Pili vodu z lahví a limonády. Po tak dlouhém trápení chutnalo vítězství sladce. Konečně vyhráli. Aspoň něco. Oplatili to Krane, firmě, kterou nenáviděli každou částečkou energie, jakou v sobě jen dokázali najít. Konečně se jim povedlo vrátit ránu. Možná se štěstí obrací. Někde tam, tam dál než v Bowmore, jim někdo konečně naslouchal.

Mluvili o právnících a depozitech a Úřadu na ochranu životního prostředí a o posledních toxikologických a geologických zprávách. Nebyli nijak vzdělaní, ale plynule zvládali hantýrku toxických odpadů, kontaminace podzemních vod a zvýšených výskytů rakoviny. Oni v tom zlém snu žili.

Jeannette ležela ve své tmavé ložnici a nespala. Poslouchala tlumený hovor kolem sebe. Připadala si v bezpečí. Tohle byli její lidé, přátelé, příbuzní, spoluoběti. Pouta mezi nimi byla pevná, utrpení společné. Stejně jako budou ty peníze. Jestli z nich někdy uvidí aspoň něco, měla v úmyslu je rozdělit.

Jak se tak dívala na temný strop, neměla plnou hlavu rozsudku. Úleva, že ty mučivé útrapy procesu jsou konečně za ní, byla mnohem silnější než nadšení z toho, že vyhrála. Toužila týden spát a probudit se v úplně jiném světě, kde bude její rodina ještě pohromadě a všichni budou zdraví a šťastní. Ale poprvé od chvíle, co vyslechla rozsudek, začala přemýšlet o tom, co by si za získané peníze měla koupit.

Důstojnost. Důstojný domov a důstojnou práci. Samozřejmě někde jinde. Odstěhuje se z Bowmore, z Cary County, od znečištěných řek, potoků a spodních vod. Ale ne moc daleko, protože všichni, které má ráda, žijí v okolí. Snila ale o novém životě v novém domě, kde teče čistá voda, voda, která nepáchne, nešpiní a nepůsobí nemoci a smrt.

Slyšela, jak bouchly další dveře od auta, a byla vděčná za své přátele. Možná by se mohla trochu učesat a troufnout si vyjít na chvíli ven, jen je pozdravit. Vstoupila do maličké koupelny vedle své postele, rozsvítila, otočila kohoutkem u umyvadla, posadila se na okraj vany a dívala se na proud našedlé vody, jak stéká do temných skvrn umyvadla z napodobeniny porcelánu.

Hodila se jen pro splachování lidských výkalů, na nic víc. Čerpací stanici, odkud voda přitékala, vlastnilo město Bowmore, a samo město zakázalo svou vlastní vodu pít. Před třemi lety schválila městská rada prohlášení vyzývající občany, aby ji používali jen na splachování. Na každém veřejném záchodě visela cedule: „VODA NENÍ PITNÁ“, podepsána „Městská rada“. Čistá voda se vozila z Hattiesburgu a každá domácnost v Bowmore, až už mobilní nebo jiná, měla dvacetilitrovou nádrž s kohoutkem. Těm, co si to mohli dovolit, stály za domem na podpěrách nádrže pětisetlitrové. A ty nejhezčí domy vlastnily cisterny na dešťovou vodu.

Voda byla v Bowmore každodenní problém. Nad každým šálkem se uvažovalo, váhalo a šetřilo se s ním, protože dodávky byly nejisté. A každá kapka, která vstoupila do lidského těla nebo se ho dotkla, pocházela z lahve, a ty lahve se plnily ze zdroje úředně prozkoumaného a ověřeného. Pití a vaření byly ještě celkem snadné v porovnání s koupáním a úklidem. Hygiena byla problém a většina žen v Bowmore měla vlasy nakrátko ostříhané. Mnozí muži nosili plnovous.

Voda byla už skoro legendární. Před deseti lety nainstalovalo město závlahový systém na baseballovém hřišti pro mládež, jenže tráva zhnědla a uschla. Městský plavecký bazén byl uzavřen, když se poradce pokusil upravit vodu velkou dávkou chloru a jediným výsledkem bylo, že voda pak byla poloslaná a páchla jako žumpa. Když hořel metodistický kostel, uvědomili si hasiči po chvíli, že tenhle boj nemůžou vyhrát; voda, čerpaná z neupraveného zdroje, oheň naopak přiživovala. A už pár let předtím měli obyvatelé Bowmore podezření, že voda způsobuje prasklinky v laku jejich aut po několikerém umytí. A my jsme ji celé roky pili, říkala si Jeannette. Pili jsme ji, i když začala smrdět. Pili jsme ji, když měnila barvy. Pili jsme ji a přitom jsme si trpce stěžovali na městě. Pili jsme ji, když ji město dalo otestovat a ujistilo nás, že je bezpečná. Pili jsme ji po převaření. Pili jsme ji v čaji a v kávě, protože jsme byli přesvědčení, že var ji očistí. A když jsme ji přestali pít, sprchovali a koupali jsme se v ní a vdechovali její páru.

Co jsme měli dělat? Každý den ráno chodit k prameni a nosit si vodu domů v hrncích na hlavách jako staří Egypťané? Dát si vyvrtat vlastní studny, dva tisíce dolarů za jednu, a narazit jen na tu stejnou páchnoucí směs, k jaké se provrtalo město? Dojet do Hattiesburgu, najít si hydrant a vozit ji domů v kbelících?

Slyšela všechna ta vyjádření – ta dávná, když odborníci vytahovali svoje grafy a kázali městské radě a lidem shromážděným v přeplněné zasedací síni, když opakovali znovu a znovu, že voda je testovaná a že je v naprostém pořádku, jen je potřeba ji čistit velkými dávkami chloru.

Slyšela ty důležité odborníky, které předvolala Krane Chemical během procesu, aby vyložili porotě, že ano, za ty roky došlo k určitým drobným „únikům“ z továrny v Bowmore, ale že nebyl nejmenší důvod k obavám, protože bichloronylen a jiné „neautorizované“ látky pohltila půda a nakonec je odnesl podzemní proud, který nepředstavuje naprosto žádné ohrožení městské pitné vody.

Slyšela ty vládní experty, jak vznešeným vědeckým slovníkem povýšeně vysvětlují lidem, že voda, z jejíhož pachu se zvedá žaludek, je bezpečně pitná.

A všichni pořád tvrdili, že se nic neděje, i když počet mrtvých rostl. Rakovina byla v Bowmore všude, na každé ulici, skoro v každé rodině. Čtyřikrát víc, než je celostátní průměr. Pak šestkrát, pak desetkrát. Během procesu odborníci, které najali Paytonovi, vysvětlovali porotě, že v oblasti definované hranicemi města Bowmore je výskyt rakoviny patnáctkrát vyšší než celostátní průměr.

Rakoviny tu bylo tolik, že ji začaly studovat celé houfy veřejných i soukromých vědců. Výraz „rakovinový shluk“ se stal ve městě běžným a Bowmore bylo radioaktivní. Jeden chytrý novinář z časopisu přejmenoval Cary County na Cancer County, „rakovinový okres“, a to už mu zůstalo.

Cancer County, U.S.A. Voda způsobila problémy městské obchodní komoře. Ekonomický růst se zastavil a s městem to šlo rychle z kopce.

Jeannette zavřela kohoutek, ale voda tam byla pořád, skrytá v trubkách, které se neviditelně táhly ve stěnách a mizely kdesi v zemi pod ní. Pořád tam byla, čekala jako špeh s nesmírnou trpělivostí, tichá a smrtící, čerpaná ze země tolik znečištěné Krane Chemical.

Často v noci ležela, nespala a poslouchala vodu někde ve zdech.

S kapajícím kohoutkem se zacházelo jako s ozbrojeným lupičem.

Pročísla si vlasy bez valné snahy a jako vždy se snažila nedívat se sama na sebe příliš dlouho do zrcadla, pak si vyčistila zuby vodou ze džbánu, který vždycky stál na umyvadle. Rozsvítila ve svém pokoji, otevřela dveře, přinutila se k úsměvu a vešla do přeplněného obýváčku, kde podél stěn seděli její přátelé.

Byl čas jít do kostela.

* * *

Auto pana Trudeaua byl černý bentley s černým šoférem, který se jmenoval Toliver a tvrdil, že je z Jamajky, ačkoli jeho imigrační doklady byly stejně podezřelé jako afektovaný karibský přízvuk. Toliver už velkého muže vozil deset let a naučil se znát jeho nálady. Tahle byla hodně mizerná, jak Toliver rychle pochopil, když se probíjeli zácpami kolem letiště do centra města. První jasný signál bylo už to, že pan Trudeau zabouchl pravé zadní dveře sám dřív, než se po nich stačil vrhnout Toliver.

Věděl, že jeho šéf má na zasedáních správní rady nervy z oceli. Je vyrovnaný, rozhodný, všechno si umí spočítat a tak dál. Ale když byl sám na zadním sedadle auta, dokonce s okénkem mezi ním a řidičem zataženým tak pevně, jak to šlo, často se projevilo jeho pravé já. Ten člověk byl cholerik s obrovským egem, co strašně nerad prohrával.

A tentokrát rozhodně prohrál. Telefonoval tam vzadu; ne že by křičel, ale rozhodně nešeptal. Akcie poletí dolů. Právníci jsou pitomci. Všichni mu lhali. Minimalizace škod. Toliver zachytil jen útržky, ale bylo jasné, že ať se v Mississippi stalo cokoli, byla to katastrofa.

Jeho šéfovi bylo dvaašedesát a podle časopisu Forbes měl majetek ve výši skoro dvou miliard. Toliver občas přemýšlel, jak velké bohatství je dost velké. Co by tak asi dělal s další miliardou a pak ještě s další? Proč tak tvrdě pracuje, když má víc, než kdy může utratit? Domy, letadla, manželky, lodi, bentleye, všechny hračky, které si opravdový bílý muž kdy může přát.

Ale Toliver znal pravdu. Pana Trudeaua by neuspokojila žádná částka peněz. Ve městě byli bohatší lidé a on se snažil ze všech sil, aby je dohonil.

Na Šedesáté třetí zahnul Toliver na západ a pomalinku se plazil k Páté, kde prudce zabočil a zastavil před mohutnými železnými vraty. Ta se rychle rozlétla. Bentley zmizel v podzemí, zabrzdil a už u něj čekal hlídač. Otevřel zadní dveře. „Za hodinu odjíždíme,“ vyštěkl pan Trudeau Toliverovým směrem a pak zmizel se dvěma tlustými aktovkami v rukou.

Výtah vyjel šestnáct pater až nahoru, kde bydleli manželé Trudeauovi v nádheře a přepychu. Jejich byt se rozkládal v nejvyšších dvou patrech a z mnoha obrovských oken byl odsud výhled na Central Park. Koupili si ho za 28 milionů dolarů krátce po své pompézní svatbě před šesti lety a dalších přibližně deset milionů věnovali na to, aby vypadal jako z luxusního časopisu o bydlení. Personál zahrnoval dvě pokojské, kuchaře, komorníka, pánova osobního sluhu, komornou pro paní, nejméně jednu chůvu a samozřejmě nezbytnou osobní asistentku, která organizovala záležitosti paní Trudeauové a starala se, aby byl oběd včas na stole.

Trudeau odhodil aktovky a kabát, kterých se okamžitě ujal sluha. Vyběhl po schodech do patra a hledal svou ženu. Ne že by ji v té chvíli skutečně toužil vidět, ale tyhle malé rituály se od něj čekaly. Byla ve své šatně, po každém boku jednoho kadeřníka, a oba horečně pracovali na jejích rovných světlých vlasech.

„Ahoj, miláčku,“ řekl povinně, spíš kvůli oběma kadeřníkům. Oba byli mladí a zřejmě je v nejmenším nevyváděl z míry fakt, že paní domu je prakticky nahá.

„Líbí se ti můj účes?“ zeptala se Brianna a mračila se do zrcadla. Oba chlapci jí přitom uhlazovali a čechrali vlasy, všechny čtyři ruce zaměstnané. Neřekla: „Jak ses měl?“ Ani:

„Ahoj, lásko.“ Ani: „Co nového s procesem?“ Prostě jen: „Líbí se ti můj účes?“

„Krásný,“ odpověděl už na odchodu. Rituál byl naplněn a on mohl odejít a nechat ji tam s jejími pečovateli. Zastavil se u jejich veliké postele a podíval se na její večerní šaty – Valentino, poučila ho už předtím. Byly jasně červené a měly hluboký výstřih, který snad dostatečně zakryje její fantastická nová prsa. Nebo možná taky nezakryje. Šaty byly krátké, skoro průsvitné, vážily zřejmě necelých deset deka a stály určitě nejmíň 25 000. Byla to velikost 2, což znamenalo, že se budou dostatečně řasit a viset na jejím vychrtlém těle, aby ostatní anorektičky na večírku mohly slintat v předstíraném obdivu nad tím, jak je „fit“. Upřímně řečeno, Carl už začínal mít plné zuby té její posedlosti: hodina denně s osobním trenérem (tři stovky za lekci), hodina jógy se soukromým instruktorem (také tři sta), hodina denně s výživovým poradcem (dvě stě dolarů), to všechno ve snaze spálit všechny tukové buňky v těle do jedné a udržet si váhu mezi čtyřiceti a dvaačtyřiceti kily. Sex nikdy neodmítla – to patřilo k dohodě – ale on míval v poslední době strach, že se nabodne na pánevní kost nebo že ji prostě rozmáčkne. Bylo jí teprv třicet jedna, ale všiml si, že má nad nosem jednu dvě vrásky. Samozřejmě to spraví plastika, jenže není to daň za to, jak se moří hladem?

Ale měl teď důležitější starosti. Mladá, krásná žena byla jen součástí jeho obdivuhodné image. A Brianna Trudeauová rozhodně vyrážela dech.

Měli spolu dítě, i když Carl by si ho byl klidně odpustil. Měl jich už šest a tvrdil, že je to až dost. Tři z nich byly starší než Brianna. Jenže ona na tom trvala a bylo jasné proč. Dítě představovalo jistotu, a protože byla vdaná za muže, který miloval ženy a přímo zbožňoval instituci manželství, dítě znamenalo rodinu, vazby a – i když to se nahlas neříkalo – právní komplikace v případě, že by se svazek rozpadl. Dítě bylo pojistka, jakou každá trofejní manželka potřebuje.

Brianna porodila dceru a vybrala jí příšerné jméno Sadler MacGregorová Trudeauová. Mac Gregorová bylo Briannino jméno za svobodna, Sadler si vymyslela jen tak. Zpočátku tvrdila, že se tak jmenoval jeden její skotský předek-dobrodruh, ale s touhle pohádkou přestala, když Carl narazil na knihu o dětských jménech. Ale bylo mu to jedno. Dítě bylo jeho jen podle DNA. Na otce si už zkusil hrát s minulými rodinami a těžce neuspěl.

Sadler bylo teď pět a v podstatě neměla ani jednoho rodiče. Brianna, která se nejdřív tak hrdinsky snažila stát se matkou, rychle ztratila zájem o všechny záležitosti spojené s mateřstvím a svoje povinnosti přenechala řádce chův. Ta současná byla mohutná mladá žena z Ruska, jejíž papíry byly stejně pochybné jako Toliverovy. Carl si zrovna nemohl vzpomenout na její jméno. Najímala ji Brianna a byla nadšená, protože chůva mluvila rusky a možná by mohla Sadler ten jazyk naučit.

„A jak jsi čekala, že bude mluvit?“ zeptal se jí tehdy Carl. Na to mu Brianna neodpověděla.

Vešel do herny, popadl holčičku do náruče, jako by se jí nemohl dočkat, vyměnil si s ní pár polibků a pomuchlání, zeptal se, jak se měla, a během pár minut se mu povedlo se ctí se vytratit do své kanceláře, kde popadl telefon a začal řvát na Bobbyho Ratzlaffa.

Po několika neplodných hovorech se osprchoval, usušil si perfektně obarvené vlasy, ve skutečnosti napůl šedivé, a oblékl se do nejnovějšího smokingu od Armaniho. V pase mu byl trošku moc těsný; byla to čtyřiatřicítka, což bylo o číslo víc než v prvních dobách manželství, kdy ho Brianna doslova pronásledovala po bytě. Jak se oblékal, proklínal večer, který na něj čekal, i lidi, se kterými se tam setká. Oni to už budou vědět. Teď zrovna se ta zpráva šíří finančním světem. Telefony zvoní a jeho konkurenti řvou smíchy a mnou si ruce nad tou smůlou, která Krane potkala. Internet se plní nejnovějšími zprávami z Mississippi.

Na každé jiné party by se on, Carl Trudeau, prostě omluvil, že mu není dobře. Každý den svého života si dělal přesně to, co dělat chtěl, a když se rozhodl, že nezdvořile zruší na poslední chvíli svou účast na nějakém večírku, bylo mu to jedno. Jenže tohle nebyl jen tak nějaký večírek,

Brianně se podařilo vloudit se do správní rady Muzea abstraktního umění a dnes byla jejich největší žranice. Budou tam večerní šaty od předních návrhářů, plochá břicha a pevná prsa od předních chirurgů, nové brady a dokonalé opálení, diamanty, šampaňské, foie gras, kaviár, večeře připravená proslulým šéfkuchařem, tichá aukce pro ty, kdo nestojí o popularitu, a hlasitá aukce pro rváče. A co bylo nejdůležitější, bude tam jedna kamera na druhé a bude jich tolik, aby v elitních hostech vyvolaly přesvědčení, že jsou středem celého světa. Kam se hrabe oscarový večer.

Vrcholem celé události, přinejmenším pro některé, bude dražba uměleckého díla. Každý rok výbor vyzval některého „nastupujícího“ malíře nebo sochaře, aby vytvořil dílo speciálně pro tuto příležitost a za to potom shrábl tak kolem milionu babek. Loni tak vznikla celkem nepochopitelná malba lidského mozku zasaženého střelou, a prodala se za šest milionů. Letos to byla deprimující hromada černé hlíny, z níž trčely bronzové pruty vytvářející neurčitou siluetu dívky. Nesla záhadné jméno Znásilněná Imelda a nejspíš by zůstala bez povšimnutí v galerii v Duluthu, nebýt toho, že autorem byl ztrápený argentinský génius, o němž se povídalo, že nemá daleko k sebevraždě. To by samozřejmě hodnotu jeho děl okamžitě zdvojnásobilo a světaznalým newyorským investorům do umění tento fakt pochopitelně neušel. Brianna roztrousila po bytě brožurky a několikrát nadhodila, jak krásně by se Znásilněná Imelda vyjímala v jejich vstupní hale, hned za vstupem z výtahu.

Carl věděl, že se od něj čeká, že tu zatracenou věc koupí, a doufal, že se nebude licitovat moc divoce. A jestli se stane jejím majitelem, doufal už předem, že ten Argentinec to se sebou skutečně rychle skoncuje.

Ona a Valentino se vynořili ze šatny. Kadeřníci byli pryč a jí se povedlo nasoukat se do šatů i do šperků úplně sama.

„Nádhera,“ řekl Carl, a byla to skutečně pravda. I přes ty kosti a žebra to byla pořád krásná žena. Vlasy vypadaly hodně podobně jako v šest ráno, kdy ji líbal na rozloučenou, zatímco ona popíjela kávu. Teď, o tisíc dolarů později, valný rozdíl nepostřehl.

No nic. Velmi dobře věděl, jaká je cena trofejí. Manželská smlouva jí zaručovala 100 000 měsíčně k osobní dispozici po dobu trvání manželství a dvacet milionů v případě rozvodu. Dostane taky Sadler s tím, že její otec ji bude smět hojně navštěvovat, pokud si to bude přát.

Když nasedli do bentleye a vyjeli na Pátou, Brianna řekla:

„Propána, zapomněla jsem dát pusu Sadler. Já jsem ale matka.“

„Ona to zvládne,“ mávl rukou Carl, který také zapomněl dát dítěti dobrou noc.

„Připadám si hrozně,“ prohlásila Brianna s hraným rozhořčením. Její dlouhý černý kabát od Prady měl rozparek, takže zadní sedadlo bylo plné jejích úžasných nohou. Nohou od země až do podpaží. Nohou neozdobených punčochami, šaty a vůbec ničím. Nohou, jež měl Carl vidět a obdivovat a laskat, a bylo jí celkem jedno, jestli se pořádně podívá i Toliver. Vystavovala se jako vždycky.

Carl je pohladil, protože to bylo příjemné, měl ale chuť podotknout něco jako „Začínají vypadat jako tyčky od plotu“.

Neřekl ale nic.

„Něco nového v tom procesu?“ zeptala se konečně.

„Porota nás potopila,“ odpověděl.

„To mě mrzí.“

„Zvládneme to.“

„Kolik?“

„Jednačtyřicet milionů.“

„Ignoranti.“

Carl jí sděloval velmi málo o záhadném a komplikovaném světě Trudeau Group. Měla své charity a zájmy a obědy a trenéry a to ji zaměstnávalo dost. Nestál o příliš mnoho otázek, ani je netoleroval.

Brianna si to ověřila na internetu a věděla přesně, jak porota rozhodla. Věděla, co říkají právníci ohledně odvolání, a věděla, že akcie Krane se ráno těžce propadnou. Byla informovaná a potají si dělala poznámky. Byla krásná a hubená, ale nebyla hloupá. Carl telefonoval.

Budova muzea stála pár bloků na jih, mezi Pátou a Madison. Jak se proud aut sunul blíž, bylo vidět blesky asi stovky fotoaparátů. Brianna ožila, zatáhla dokonalé břišní svaly, postavila do pozoru své nové přednosti a řekla: „Panebože, já ty lidi nenávidím.“

„Koho?“

„Všechny ty fotografy.“

Musel se zasmát tomu, jak zjevná to byla lež. Auto se zastavilo a zřízenec ve smokingu otevřel dveře. Kamery se obrátily k černému bentleyi. Velký Carl Trudeau vystoupil bez úsměvu, pak následovaly nohy. Brianna věděla přesně, jak dát fotografům, a tedy i společenským rubrikám a možná, možná i nějakému tomu módnímu magazínu přesně to, co chtějí – spoustu smyslné kůže, aniž by odhalila všechno. První přistála pravá noha ve střevíčku Jimmy Choo, sto babek za jeden prst, a jak se Brianna zručně obracela, kabát se rozevřel a Valentino spolupracoval směrem vzhůru a celý svět viděl, jaké výhody to má, být miliardář a vlastnit trofej.

Zavěšeni do sebe pluli po červeném koberci, mávali na fotografy a ignorovali hrstku reportérů, z nichž jeden měl tolik drzosti, že zařval: „Hej, Carle? Co vy na ten rozsudek v Mississippi?“ Carl ho samozřejmě neslyšel, nebo to aspoň předstíral. Ale trochu zrychlil krok a za chvilku už byli uvnitř, na poněkud bezpečnější půdě. Alespoň doufal. Přivítali je lidé, kteří byli za vítání placeni. Vzali si od nich kabáty, kdekdo se usmíval. Objevily se přátelské fotoaparáty a staří známí a za chvilku už je pohltil vřelý hlouček velice bohatých lidí, kteří předstírají, že je vzájemná společnost těší.

Brianna našla spřízněnou duši, jinou anorektickou trofej se stejným neobvyklým tělem – všechno měla nádherně vyhladovělé, ale k tomu absurdně velká prsa. Carl zamířil přímo k baru, a skoro se mu to povedlo, jenže na poslední chvíli ho doslova přepadl právě ten idiot, kterému se chtěl nejvíc vyhnout. „Carle, kamaráde, tak jsem slyšel ty špatné zprávy z jihu,“ zahulákal ten muž tak nahlas, jak to jen šlo.

„Jo, špatné,“ připustil Carl mnohem tišším tonem, popadl flétnu se šampaňským a nalil ho do sebe.

Pete Flint byl na seznamu 400 nejbohatších Američanů, sestavovaném časopisem Forbes, číslo 228. Carl byl číslo 310 a oba dva věděli přesně, jak si stojí ten druhý. Přítomni byli také číslo 87 a 141 a s nimi i houf dalších, kteří v seznamu sice nebyli, ale moc rádi by se tam dostali.

„Já myslel, že to tvoji lidi mají pod kontrolou,“ pokračoval Flint a srkal z vysoké sklenice buď skotskou, nebo bourbon. Nějak se mu povedlo zamračit se, i když se musel hodně snažit, aby skryl svoje potěšení.

„Jo, my jsme si to mysleli taky,“ kývl Carl a moc si přál, aby mohl vrazit těm tučným lalokům půl metru od sebe pořádnou facku.

„Co odvolání?“ zeptal se Flint vážně.

„Nejlepší vyhlídky.“

Při loňské aukci se Flint statečně držel až do divokého závěru a nakonec si odnesl Mozek po zásahu kulkou, šestimilionový umělecký odpad, který se ale stal základem současné velké kampaně Muzea. Nepochybně i dnes půjde po hlavní výhře.

„Ještě že jsme minulý týden shortovali akcie Krane,“ podotkl.

Carl mu užuž začal nadávat, ale ovládl se. Flint řídil hedžový fond proslulý svými riskantními obchody. Opravdu prodal akcie Krane Chemical v očekávání špatného rozsudku? Carlův nechápavý, zamračený pohled nic netajil.

„Jo jo,“ pokračoval Flint, usrkl ze sklenice a olízl si rty.

„Náš člověk nám zdola hlásil, že jste v háji.“

„Nezaplatíme ani cent,“ odsekl Carl statečně.

„Ale zaplatíte, hned ráno, kamaráde. Sázím se, že akcie Krane spadnou tak o dvacet procent.“ A s těmito slovy se otočil a šel pryč. Carl odložil sklenici a popadl další. Dvacet procent? Carlův bleskový mozek si to rychle spočítal. Vlastnil pětačtyřicet procent kmenových akcií v oběhu, a tržní hodnota Krane Chemical podle dnešních závěrečných cen byla 3,2 miliardy dolarů. Dvacetiprocentní pokles by ho papírově stál 280 milionů. O žádné skutečné peníze samozřejmě nepřijde, ale i tak z toho bude pěkný poprask.

Bude to spíš tak deset procent, pomyslel si. A lidi z finančního oddělení s ním souhlasili.

Mohl Flintův hedžový fond skutečně prodat nakrátko podstatnou část akcií Krane, aniž by o tom Carl věděl? Hleděl na zmateného barmana a uvažoval o tom. Ano, možné by to bylo, ale ne moc pravděpodobné. Flint mu chtěl prostě jenom nasypat sůl do rány.

Z ničeho nic se objevil ředitel muzea a Carl ho hrozně rád viděl. Ten se o rozsudku určitě bavit nebude, pokud o něm vůbec ví. Bude Carlovi říkat jen příjemné věci a samozřejmě se zmíní o tom, jak nádherně vypadá Brianna. Zeptá se na Sadler a na to, jak pokračuje renovace jejich domu v Hamptons.

O takových věcech si povídali, když si nesli nápoje přeplněnou halou a vyhýbali se hloučkům, kde hrozila nebezpečná konverzace. Nakonec se zastavili před Znásilněnou Imeldou.

„Nádhera, co?“ uvažoval nahlas ředitel.

„Krásná,“ souhlasil Carl a podíval se doleva, protože tam náhodou procházelo číslo 141. „Za kolik se vydraží?“

„O tom už debatujeme celý den. Tady člověk nikdy neví. Já bych řekl aspoň pět milionů.“

„A jakou má cenu?“

Ředitel se usmál, protože se objevil fotograf. „No, to je úplně jiná otázka, že? Poslední velké dílo tohohle sochaře si koupil jistý pán z Japonska přibližně za dva miliony. Ten pán z Japonska samozřejmě nevěnoval velké sumy peněz našemu malému muzeu.“

Carl se znovu napil a kývl, že hru chápe. Muzeum si kladlo za cíl získat za pět let sto milionů dolarů. Podle Brianny byli asi v polovině a potřebovali pořádnou injekci z dnešní aukce.

Přistoupil k nim kritik z Times, představil se a připojil se k hovoru. To by mě zajímalo, jestli ví o tom rozsudku, myslel si Carl. Kritik a ředitel probírali argentinského sochaře a jeho duševní problémy. Carl si zatím prohlížel Imeldu a ptal se sám sebe, jestli skutečně chce, aby trvale zdobila vstupní halu jeho luxusního bytu.

Jeho manželka to chtěla určitě.

3

Dočasným domovem Paytonových byl třípokojový byt ve druhém patře starého činžáku poblíž univerzity. Wes kousek odsud bydlel za studií a pořád se mu ještě ne chtělo věřit, že je zpátky. Jenže drastických změn nastalo tolik, že bylo těžké zabývat se jen jednou.

Jak moc dočasný domov to je? To byla mezi manželi ta velká otázka, i když o tom nemluvili už celé týdny a nebudou o tom mluvit ani teď. Možná za den nebo dva, až ustoupí vyčerpání a šok a jim zbude klidná chvilka na rozhovor o budoucnosti.

Wes se proplétal s autem přes parkoviště, minul přeplněný kontejner na odpadky, kolem kterého se válelo smetí, hlav ně rozbité láhve a plechovky od piva. Studenti se bavili tím, že prázdné láhve vyhazovali z horních pater přes parkoviště a přes střechy aut přibližně tím směrem, kde stál kontejner. Když se sklo tříštilo, dunělo to po celém okolí a to studentům připadalo zábavné. Ostatním už méně. Pro oba nevyspalé Paytonovy byl ten rámus občas nesnesitelný.

Majitel, dávný klient, byl obecně považován za domácího nejhorších pelechů ve městě, přinejmenším mezi studenty. Paytonovým byt sám nabídl a podle dohody, kterou stvrdili jen stiskem ruky, měli platit nájem tisíc dolarů měsíčně. Bydleli tu sedm měsíců, zaplatili za tři a majitel tvrdil, že mu to nevadí. Trpělivě čekal ve frontě s mnoha jinými věřiteli. Advokátní kancelář Payton&Paytonová už prokázala, že dokáže přilákat klienty a získávat palmáre, a její dva partneři byli určitě schopni dramatického návratu.

Je tohle on? myslel si Wes, když parkoval. Je rozsudek ve výši jednačtyřiceti milionů dostatečně dramatický? Chvilku se cítil bojechtivý, ale vzápětí byl už zas jen unavený.

Oba vystoupili a z tíživého zvyku popadli na zadním sedadle svoje aktovky. „Ne,“ prohlásila náhle Mary Grace. „Dneska nepracujeme. Necháme je v autě.“

„Ano, madam.“

Spěchali po schodech; z okna odvedle hulákal sprostý rap. Mary Grace zachrastila klíči a odemkla, a najednou byli vevnitř, kde se obě děti dívaly na televizi s Ramonou, svou honduraskou chůvou. Devítiletá Liza se k nim rozběhla a křičela:

„Mami, vyhráli jsme, vyhráli jsme!“ Mary Grace ji zvedla do vzduchu a pevně ji k sobě přitiskla.

„Ano, miláčku, vyhráli jsme.“

„Čtyřicet miliard!“

„Milionů, miláčku, ne miliard.“

Pětiletý Mack se rozběhl k otci, který ho také zvedl, a pak všichni dlouho stáli v úzké předsíňce a objímali se. Poprvé od chvíle, kdy padl rozsudek, viděl Wes v očích své ženy slzy.

„Viděli jsme vás v telce,“ hlásila Lisa.

„Vypadal jsi unavený,“ prohlásil Mack.

„Taky jsem unavený,“ odpověděl Wes.

Ramona to všechno sledovala zpovzdálí s napjatým, skoro neznatelným úsměvem. Nebyla si jistá, co ten rozsudek znamená, ale chápala dost, aby ji ta zpráva potěšila.

Paytonovi si svlékli kabáty a zuli se a pak se celá čtyřčlenná rodina svezla na pohovku, pěknou, ze silné kůže, objímali se, lechtali a povídali si o škole. Wesovi a Mary Grace se povedlo zachovat si většinu nábytku a ošuntělý byt byl zařízený věcmi, které jim nejen připomínaly minulost, ale, co bylo důležitější, také budoucnost. Tohle byla jen zastávka, nečekaná oklika.

Podlaha v obýváku byla plná sešitů a papírů, jasný důkaz, že než děti pustily televizi, dělaly úkoly.

„Já mám hlad,“ prohlásil Mack, který se neúspěšně pokoušel rozvázat otci kravatu.

„Maminka říkala, že budeme mít makarony se sýrem,“ odpověděl Wes.

„Skvělý!“ souhlasily nadšeně obě děti a Ramona zmizela do kuchyně.

„Znamená to, že si koupíme nový dům?“ zeptala se Lisa.

„Já myslel, že se ti tady líbí,“ namítl Wes.

„To jo, ale stejně hledáme nový dům, ne?“

„Samozřejmě že ano.“

Na děti se snažili brát co největší ohledy. Vysvětlili Lise, oč zhruba v procesu jde – jedna zlá firma znečistila vodu a ublížila tak mnoha lidem – a ona hned prohlásila, že tu firmu taky nemá ráda. A jestli se rodina musí přestěhovat do bytu, aby s tou firmou mohla bojovat, tak ona je pro.

Ale opustit jejich krásný nový dům bylo těžké. Poslední Lisin pokojíček byl růžový a bílý a bylo tam všechno, co si může malá holčička přát. Teď se dělila o menší pokoj se svým bratrem, a i když si nestěžovala, samozřejmě ji zajímalo, jak dlouho tohle uspořádání potrvá. Mack měl plnou hlavu celodenní školky, kam chodil, a to, jak bydlí, ho moc nezajímalo. Oběma dětem chyběla jejich stará čtvrť, kde byly domy prostorné a na zahradách měly bazény a hřiště. Kamarádi bydleli hned vedle nebo za rohem. Škola byla soukromá a bezpečná. Kostel byl jen o ulici vedle a každého tam znali.

Teď chodili do městské základní školy, kde bylo mnohem víc černých tváří než bílých, a modlili se v episkopálním kostele v centru, kde uvítali každého.

„Ještě se hned tak stěhovat nebudeme,“ vysvětlovala Mary Grace. „Ale možná už můžeme začít něco hledat.“

„Já mám hlad,“ prohlásil znova Mack.

Když se některé z dětí začalo vyptávat na bydlení, rodiče se obvykle vyhnuli odpovědi. Mary Grace se teď zvedla. „Pojď, jdeme vařit,“ řekla Lise. Wes našel dálkové ovládání a vybídl Macka: „Pustíme si SportsCenter, ano?“ Nebo cokoli, hlavně ne místní zprávy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odvolání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.