Copyright © 2019 by Unicorn Space, LLC

Translation © 2020 by kateřina Kníšová

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6877-4

Sethovi:

Na zemi není žádný jiný člověk, s nímž bych raději hrála hru života. Děkuji ti, že jsi mi dovolil podělit se o náš příběh… jsi moje spřízněná duše a já jsem moc pyšná, že jsme spolu mohli každý den růst. Miluji tě.

Zachovi, Benovi a Anně:

Tohle jsem napsala pro vás.

Mé matce Terry:

Děkuji ti, žes v naší malé tříčlenné rodině držela všechny karty… spousta věcí se možná nepovedla, ale na tvoji lásku jsme se mohli vždycky spolehnout. Učilas mě, že člověk má dělat, co může, aby změnil životy druhých k lepšímu. Tak bude mít jeho život smysl. Díky za to.

>>>> ČÁST I <<<<

OTÁZKA

Co je to systém Fair Play?

1.
PROKLETÍ HLAVNÍHO RODIČE

Byla jsem těsně před zhroucením.

PŘÍPAD ZAPOMENUTÝCH BORŮVEK

> Tys nekoupila borůvky?

Zírala jsem na manželovu esemesku a představovala si, jak vyslovuje tu větu hlasem, kterému říkám „pornohlas“ – udýchaně, jako když je rozčilený nebo vystresovaný.

Hm, a proč jsi je nekoupil ty?napadlo mě okamžitě.

Ten den jsem si udělala „volné“ odpoledne, abych se mohla věnovat nejstaršímu synovi. Nedávno se mu totiž narodil bratříček a on zoufale potřeboval mít mámu aspoň chvíli pro sebe. Poté, co jsem dvakrát prošla dlouhý seznam instrukcí pro chůvu, jsem vyrazila vyzvednout Zacha ze školy.

S sebou jsem táhla svačinu, kterou jsem právě připravila, spolužákovu zapomenutou tašku, zásilku FedEx, kterou bylo potřeba poslat, malé dětské boty k vrácení a smlouvu s klientem, kterou bylo nutné do zítřejšího rána dodělat. Sotva jsem to všechno držela v rukou i v hlavě. Naházela jsem věci do auta a konečně vyrazila, a do toho mi přišla manželova „borůvková“ esemeska. Vzápětí jsem se rozplakala. Doslova se mi protrhla stavidla, takže jsem musela zajet ke krajnici a zastavit.

Jak je možné, že dokážu úspěšně řídit v práci celé oddělení a nezvládnu udělat běžný nákup pro rodinu? A copak normální dospělá žena pláče kvůli jedné zapomenuté položce v nákupním seznamu? A je snad zapomenutá krabička drobných mimosezonních bobulí předzvěstí konce mého manželství?

Utřela jsem si rozteklou řasenku a pomyslela si: Takhle jsem si svůj život tedy nepředstavovala – bdít nad tím, aby moje rodina měla vždy k dispozici čerstvé suroviny na koktejl.

Stop. Zpátky na začátek.

JAK JSEM SE TU OCITLA

Moji rodiče se rozvedli, když mi byly tři roky a maminka čekala mého bratra. Hrdě odmítla pro sebe výživné a vychovávala a živila nás sama. Pracovala na plný úvazek jako profesorka sociální péče v New Yorku. Neměla žádný oslnivý plat, ale s penězi jsme jakžtakž vycházeli. Nebo jsem si to alespoň myslela, dokud nám někdo nestrčil pod dveře výpověď z bytu. Maminka celý den učila, pak vyzvedla bratra a mě ze školy, vzala nás k zubaři na druhém konci města, odvezla nás domů, kde nás předala chůvě a… vrátila se zase do práce. Když jsem našla v předsíni na zemi obálku, otevřela jsem ji, přečetla dopis, který ukrývala, a celá nešťastná čekala do večera, až se maminka vrátí z práce.

Když konečně přišla, vychrlila jsem na ni, že nemáme kde bydlet. Bylo mi osm. Maminka mě ujistila, že jen zapomněla zaplatit nájem a že hned ráno pošle šek.

Jak řekla, tak udělala, a my jsme se nemuseli stěhovat, ale od té chvíle jsem si uvědomovala, jak to měla těžké, protože byla na všechno sama. Vzpomínám si, jak se jsem se během svého dospívání nesčetněkrát na konci dlouhého, vyčerpávajícího dne dívala na svoji utahanou supermámu, která se snažila všechno zvládnout, a říkala si: Takhle nechci nikdy dopadnout. Až budu velká, budu mít opravdového partnera pro život.I když jsem neměla žádný vzor, byla jsem rozhodnutá vybudovat si a udržet vztah, v němž se budu se svým partnerem o všechny povinnosti spravedlivě dělit.

Poctivě jsem se učila, zvládla střední školu a práva a poté jsem potkala muže, který se stal mým partnerem. Dala nás dohromady moje nejlepší kamarádka Zoe. „Seth je Žid a miluje hip hop,“ prozradila mi o něm. Okamžitě jsem si vzpomněla na svoji oslavu bar micva, kdy jsem překvapila hosty vlastní choreografií na písničku rapera Slicka Ricka Children’s Story. Toho člověka jsem zkrátka musela vidět.

Pracovala jsem prvním rokem v právnické firmě v New Yorku a končila většinou hodně pozdě. Naši první schůzku jsme si proto se Sethem domluvili v baru na Union Square. Jenomže v půl desáté mi zavolal klient, který mě zdržel bezmála dvě hodiny. Do baru jsem dorazila téměř o půlnoci a Seth… tam ještě byl. Kamarád tam s ním čekal, dokud jsem nepřišla. Jak mi později Seth prozradil, když jsem vešla do dveří, jeho kamarád poznamenal: „Za to čekání stála.“ A stejně tak Seth. Zaujal mě na první pohled.

Náš počínající vztah měl jen jeden háček: Seth žil v Los Angeles a já jsem právě složila advokátní zkoušky v New Yorku.

Rok jsme udržovali vztah na dálku a k prvnímu výročí jsem mu věnovala sadu čtyř knih. Nazvala jsem ji The Best of2003a byly to všechny e-maily, které jsme napsali jeden druhému od našeho prvního setkání. Bylo toho víc než 600 stránek, které jsem vytiskla v práci a svázala do tmavě červených desek. Setha dojala moje sentimentálnost (a taky na něj udělaly dojem moje organizační schopnosti). Myslím, že jsme tehdy oba věděli, že je to to pravé.

V průběhu roku jsem se usilovně připravovala na advokátní zkoušky v Kalifornii a po jejich složení jsem se přestěhovala do Los Angeles. A když po nějakém čase Sethova rozvíjející se firma expandovala na východní pobřeží, sbalili jsme se a vrátili se zpátky do New Yorku jako čerství snoubenci. (Dostat ho zpátky domů byl celou tu dobu můj tajný plán.)

Náš první byt naproti tunelu Midtown byl stísněný a hlučný, ale to nám nevadilo. Byli jsme zamilovaní, ve všem jsme si doma pomáhali a navzájem se podporovali v kariéře. Zkrátka rovnocenní mladí partneři. Během praní prádla jsem Sethovi radila ohledně smluv s klienty jeho umělecké agentury a on mi dával podnikatelské tipy, zatímco vyndával z tašek nákup.

Byl mojí pravou rukou na cestě k mé vysněné práci. Toužila jsem využít svého právnického vzdělání, organizačních a manažerských schopností a zprostředkovatelské praxe k práci s jednotlivci i firmami při zakládání dobročinných organizací. Laicky řečeno jsem radila bohatým, jak darovat spousty peněz spolehlivým neziskovým organizacím tak, aby tyto prostředky nepřišly vniveč. Oba jsme dělali práci, na kterou jsme byli pyšní, a všechno se nám dařilo.

Ale v momentě, kdy jsme se vzali a přišly děti, se všechno změnilo.

HLAVNÍ RODIČ

Stala jsem se hlavním rodičem, zatímco Seth se posunul do kategorie záložního rodiče. Sice se ochotně podílel na přebalování, krmení a nočním utěšování našeho prvorozeného syna, ale kromě utváření tohoto důležitého pouta měl často pocit, že toho na něj moc nezbývá.

Můj manžel není žádný neandrtálec, ale nyní se řídil tím, co mu jeskynní muž v něm poradil během mého těhotenství: „Buď v klidu. Tátové toho v prvních šesti měsících moc dělat nemusí. Teď je to hlavně na mámě.“

Tak jako většina živitelů rodiny se Seth týden po narození Zacha vrátil do práce. Já jsem dostala tříměsíční mateřskou, abych mohla „zůstat doma“ (jako by byl pobyt doma vším, co novopečení rodiče každý den dělají). Když si vzpomenu na to období, vůbec jsem si nedokázala představit, jak moc citově, duševně a fyzicky náročné rodičovství bude. Moje sestřenice Jessica, která bydlí pár minut autem od nás a byla těhotná ve stejnou dobu, taky netušila, co nás čeká. Ve třetím trimestru nás přihlásila do kurzu pletení, protože „na mateřské se nejspíš budeme nudit“. Nudit možná. Zahálet rozhodně ne. Měla jsem toho tolik, že na jehlice a klubko vlny jsem ani nesáhla. A vzhledem k tomu, že jsme si před Zachovým narozením se Sethem nedomluvili, jak si rozdělíme domácí práce, připadlo to všechno na mě. Seth odešel ráno do kanceláře a já jsem příštích osm hodin strávila vyvařováním lahviček, mytím nádobí, skládáním prádla, zařizováním pokojíčku, nakupováním jídla, vyzvedáváním receptů, vařením, uklízením a hraním si se synem.

Abych manželovi nekřivdila – po návratu z práce se mě vždycky zeptal, jak mi může pomoct. Ale já jsem ani nebyla schopná říct, co potřebuju. „Já nevím,“ odsekla jsem. „Prostě něco udělej!“

Byla jsem utahaná a přetížená. Taky jsem se cítila odříznutá od světa.

„Můj veřejný život je teď hodně soukromý,“ svěřila jsem se Jessice jednou odpoledne na hřišti.

„Staly se z nás ‚svobodné vdané ženy‘,“ citovala sestřenice termín, který vymyslela psycholožka Sherry L. Blakeová a jenž označuje ženy žijící ve stabilních vztazích, které mají na svých bedrech valnou většinu domácích povinností. Seth viděl, že svoji novou roli zvládám s obtížemi, ale zároveň mu vadilo, že ho neustále peskuji. Snažil se mi pomoci, ale nakonec to vzdal, protože měl pocit, že nic nedělá dobře. Vzájemné neshody byly u nás na denním pořádku, a když jsem začala uvažovat o návratu do zaměstnání, představa skloubení náročné práce a neustále přibývajících domácích povinností mi připadala naprosto nereálná.

Jednou odpoledne po schůzi, na které se probíral můj návrat do práce, jsem se uchýlila na schodiště, abych si tam v klidu odsála mateřské mléko. Jak jsem tam tak seděla opřená o zeď, pomyslela jsem si: Takhle tedy vypadá v téhle firmě místnost pro kojení?A vzápětí: Jak tohle proboha všechno zvládnu?Navrhla jsem svým nadřízeným, že budu pracovat na plný úvazek, ale jeden den v týdnu z domova. To odmítli. Tak jsem navrhla čtyřdenní pracovní týden za nižší plat. Na to taky nepřistoupili.

Nakonec jsem tedy odešla ze své vysněné práce a stala se nezávislou konzultantkou. Toho kroku nelituji, ale stále o něm hodně přemýšlím.

I když mi zaměstnavatel ochotně podržel místo po dobu mé mateřské, společnost nedokázala žádným způsobem vyjít vstříc rodičům malých dětí, kteří potřebují více flexibility. V den, kdy jsem podala výpověď, mi kolegyně napsala zprávu: > Nevyčítej si to a k tomu přidala následující statistiku: V porovnání s jinými rozvinutými zeměmi jsou Spojené státy na posledním místě v poskytování pracovního volna novopečeným rodičům.

Kamarádky, které si musely po narození dětí snížit úvazek nebo úplně odejít z práce, chápaly, co jsem prožívala. Tanya, přítelkyně a bývalá kolegyně, která odešla z naší firmy, aby se mohla starat o své dvě děti, mě varovala: „Skloubit práci a domácnost je dřina, ale jestli si myslíš, že když si snížíš úvazek, budeš mít víc času, dobře si to rozmysli. Víc času doma totiž ve skutečnosti znamenámíň času.“ Ale jak je to možné? Moje nové kamarádky s dětmi mě upozornily, že pokud si člověk zkrátí dobu strávenou v kanceláři, rychle ji vyplní tím, že bude dělat víc doma a to včetně věcí, které se nutně netýkají dětí.

Měly naprostou pravdu. Jakmile jsem přestala chodit na plný úvazek do práce, kromě běžných úkolů, jako je nákup plenek, jsem začala řešit i spoustu dalších věcí, které měl dříve na starosti manžel. Aktualizace našich pojistných smluv, placení účtů, stěhování krabic se sezonními věcmi, nákup baterií do detektorů kouře a spoustu dalších „drobných“ úkolů. Protože i jejich splnění je potřeba k hladkému chodu domácnosti. A tak se ze mě bez předchozího jednání či vědomého souhlasu stala včelka dělnice, správkyně úloh a výkonná ředitelka naší domácnosti, která trávila hodiny a hodiny prací, které si většinou nevšiml nejen manžel, ale někdy dokonce ani já sama.

S pocitem totálního vyčerpání, který na mě padl ve chvíli, kdy syn usnul a já jsem konečně vypnula počítač, jsem si mnohokrát říkala: Co jsem vlastně celý den dělala?Když jsem ani já nedokázala na tu otázku odpovědět, došlo mi, že jsem ztratila veškerou kontrolu nad svým časem.

Je vám to povědomé?

PROČ STÁLE NESTÍHÁME?

Čím víc jsem o tom mluvila s kamarádkami, které se stejně jako já staly matkami, tím víc jsem si uvědomovala, že všechny nestíháme. A kromě toho ani nedokážeme přesně pojmenovat, co vlastně celý den děláme. Proč jsme všechny tak uhoněné?

Zjistila jsem, že tento jev má svůj název – vlastně mnoho názvů. Nejběžnější je asi „neviditelná práce“: neviditelná, protože naši partneři si jí často vůbec nevšimnou a neocení ji, ale také proto, že ti, kdo ji dělají, ji někdy za práci ani nepovažují… navzdory tomu, že nám zabere skutečný čas a stojí nás značné psychické i fyzické úsilí bez placené nemocenské či různých benefitů. I vy jste nepochybně četli články o „duševní zátěži“, „druhé směně“ a „emocionální práci“, které připadají z převážné většiny na ženy a vybírají si svou daň i v jejich okolí.

Ale o čem tady vlastně mluvíme? Socioložky Arlene Kaplan Danielsová a Arlie Hochschildová začaly veřejně diskutovat o této silně pociťované (ale většinou nezmiňované) nerovnosti v 80. letech a od té doby řada inteligentních žen toto téma rozvinula.

Duševní zátěž: Nekončící seznam povinností týkajících se rodiny, který neustále nosíme v hlavě. Sice nic neváží, ale zatížit nás dokáže mnohdy víc než batoh plný kamení. Desítky „drobností“ nutných k hladkému chodu rodiny nám způsobují duševní přetížení, které má za následek stres, únavu a často i zapomnětlivost. Kam jsem jen dala ty zatracené klíče od auta?

Druhá směna: To jsou domácí práce, které děláme dlouho předtím, než odejdeme do práce, a ještě déle poté, co se vrátíme domů. Je to neplacená směna, která začíná brzy a končí pozdě a kterou nemůžeme vynechat. Pokud máte děti, pracujete každý den na dvě směny!

Emocionální práce: Tento termín se vyvinul v popkultuře a zahrnuje činnosti související s „udržováním vztahů“ a „zvládáním emocí“. Patří sem například telefonát manželovým rodičům, posílání nejrůznějších přání, nákup kytičky pro paní učitelku a zvládnutí hysterického záchvatu dítěte v nákupním centru. Tato pečující práce může být značně vyčerpávající (podobně jako porod), ale zároveň je tím, co z vás dělá skvělého a spolehlivého rodiče. Neboj se a spinkej, máma je tady.

Neviditelná práce: Veškerá zákulisní činnost zajišťující hladké fungování rodiny, které si většinou nikdo nevšimne a málokdy ji někdo ocení. Nová pasta na zuby je ve skříňce. Nemáte zač.

Ve snaze „zhmotnit“ toto břímě, které ženy odedávna nesou, jsem začala sbírat všechny články na téma nerovnosti při vykonávání domácích prací. Shromáždila jsem 250 článků z novin, časopisů a internetu a zjistila jsem znepokojivý fakt, že od 40. let, kdy se o tomto tématu začalo psát, se toho příliš nezměnilo.

Stále nejsme schopny se se svými partnery spravedlivěji dělit o domácí povinnosti nebo najít nějaké řešení, se kterým by muži souhlasili. Jiné století, stejný průšvih.

Podle nejnovějších výzkumů ženy stálezastávají většinu péče o děti a domácích prací, dokonce i v rodinách, kde oba partneři vydělávají a pracují na plný úvazek. A v některých případech matka dokonce vydělává víc než její partner. U další studie, na kterou jsem narazila, jsem měla pocit, že je o mém životě. Podle ní totiž muži, kteří se před narozením dětí s partnerkou spravedlivě dělili o domácí práce, po příchodu dětí najednou paradoxně ubrali na tempu – až o pět hodin týdně.

Páni, takže i hodní chlapi?

Jak jsem se tak probírala rozsáhlými výzkumy a literaturou, dávnou i současnou, která odvážně pojmenovávala a formulovala problém, pomyslela jsem si: Fajn. Víme, že je tady nepoměr. Ale kde je nějaký manuál s praktickým dlouhodobým řešením?Je určitě dobré pochopit šířku problému a jeho historické základy a vědět, že v tom člověk není sám, že stejný úděl má spousta žen a mnohé se snaží ze své frustrace alespoň vypsat. Ale jak to můžeme změnit?Rozhodla jsem se, že to zjistím.

VIDITELNOST = OCENĚNÍ

Krátce po narození našeho druhého dítěte jsme se přestěhovali zpátky do Los Angeles. Na mateřské jsem se trochu nadechla a pak jsem se vrátila na plný úvazek do práce. Založila jsem vlastní konzultační firmu, Philantrophy Advisory Group, která poskytovala služby jednotlivcům i rodinným nadacím. Ale i po návratu do práce mimo domov jsem stále vykonávala dvě třetiny povinností spojených s dětmi a domácností. To odpovídalo statistice, o níž jsem tehdy nevěděla, ale kterou jsem bezpochyby prožívala.

Stále jsem byla tím hlavním rodičem, na němž všechno leží, kupovala jsem borůvky, zařizovala a organizovala každodenní život naší rodiny, zatímco můj manžel – skvělý chlap a úžasný táta – byl stále spíš jen „pomocníkem“, nikoli partnerem a plánovačem, který se rovnoměrně podílí a spolurozhoduje o věcech, které se týkají rodiny.

Jednou pozdě v noci jsem pomocí baterky v mobilu hledala zásuvku, abych mohla zapojit dětskou chůvičku. Seth už spal a já jsem se snažila ho nevzbudit. Pak jsem ale zakopla o noční stolek a srazila štos knih, které s rámusem spadly na zem.

„Co to děláš?“ zavrčel. „To nemůže počkat do zítra?“

Ne,pomyslela jsem si, ale neřekla to nahlas. Všechno to neviditelné plánování a zařizování, které se děje, zatímco ty spíš, musí být hotové do zítřejšího rána, jinak naše domácnost nebude fungovat!V ten moment jsem si vzpomněla na klip z YouTube, který mi nedávno poslala kamarádka. Joyce Meyerová v něm četla ze své knihy Sebevědomá ženao nekonečné práci, kterou musí „máma“ udělat před tím, než jde spát:

Umýt nádobí po večeři, připravit věci na snídani, vyndat maso z mrazáku, dát psovi čerstvou vodu, pustit kočku ven, dát mokré oblečení do sušičky, vynést koš, zamknout dveře, zkontrolovat děti, jestli jsou přikryté, napsat vzkaz učitelce, připravit všem oblečení na ráno, umýt se a namazat si obličej a přidat další tři věci na seznam zítřejších povinností. Manžel mezitím vypne televizi a oznámí: „Já jdu spát.“ A přesně to udělá.

Bylo mi hrozně. Vlezla jsem do postele a myšlenky mi nepřestávaly vířit v hlavě. Přemýšlela jsem, co všechno jsem musela stihnout během své druhé směny – napsat e-mail Zachově učitelce ohledně plánované školní exkurze, domluvit návštěvy kamarádů na víkend, objednat chůvu, přihlásit se na lekci plavání s kojenci a zavolat na zákaznickou linku kvůli účtu za telefon. Najednou mi naše situace začala být jasná. To, co by malý detektiv z mé oblíbené dětské knížky Leroy Brown, přezdívaný Encyklopedie, nejspíš nazval „případem noční můry“, by v mém manželství bezpochyby pokračovalo, pokud bychom se Sethem neudělali nějaké zásadní změny. Tu noc se mi naše možnosti zdály poněkud omezené. Jediné, co mě ve skutečnosti napadlo, bylo, že bychom se mohli odstěhovat do nějaké cizí země, jejíž jazyk Seth ovládá a já nikoli. Už jsem se viděla, jak se povaluji na pláži na Ibize, zatímco Seth, který jediný v rodině umí španělsky, vyřizuje všechny záležitosti okolo domu a dětí. Qué bueno!

Rozhodla jsem se, že si ten plán nechám přes noc rozležet v hlavě. Ráno jsem se probudila méně unavená a podrážděná a svoje noční plány ohledně stěhování rodiny na jiný kontinent jsem odsunula na neurčito. Místo toho jsem dotáhla do konce svůj plán zúčastnit se s kamarádkami místního pochodu na podporu boje proti rakovině prsu.

PŘÍPAD 30 TELEFONÁTŮ A 46 ESEMESEK

Sešla jsem se s několika svými dobrými kamarádkami a jejich maminkami, sestrami a neteřemi v centru Los Angeles, abychom podpořily ženy, které přežily rakovinu prsu. Bylo mezi nimi i několik našich kamarádek a příbuzných. Celé zasypané růžovými třpytkami z transparentů, které nám pomohly vyrobit naše děti, jsme pochodovaly ulicemi v růžových legínách, skandovaly „To není jen problém žen“ a připadaly si jako na opravdové dámské jízdě.

Všechny jsme vnímaly pocit ženské sounáležitosti a energie, která byla ve vzduchu téměř hmatatelná. Tedy až do chvíle, než zablikala kolem poledne první esemeska v mobilu jedné z nás: > Kdy přijdeš?

Byl to manžel Jill, který strávil dopoledne s dětmi a už byl „hotový“. Dívaly jsme se, jak Jill rychle odepisuje, a téměř každé z nás v průběhu několika minut pípl mobil s podobným dotazem:

> Kdy má přijít chůva?

> Kam jsi dala Joshovu tašku na fotbal?

> Kde je ta narozeninová oslava?

> Mají se děti naobědvat?

Byly jsme na tom všechny úplně stejně. „Naobědvat?“ podivila se nahlas Suzy. „A co myslíš ty?“ V jejím výrazu se vystřídalo pobavení, nevěřícnost a naštvanost.

Jak jsme se zároveň smály a nadávaly, zazvonil telefon i mně.

„Kde je Annino oblečení, cos připravila na dnešek? Nemá žádné kalhoty.“

Byl to Seth, udýchaný a vzteklý. A opět mluvil svým pornohlasem. „No tak dneska asi do parku nepůjdeme, protože tys“ – a to zdůraznil – „mi tady nenechala žádné oblečení.“

Vážně? V klidu jsem je připravila včera večer poté, co šel spát. Odpověděla jsem mu, jak nejklidněji jsem dokázala: „Podívej se do prádelníku. Nebo do koše s prádlem. A jestli žádné kalhoty nenajdeš,“ snažila jsem se nevyštěknout, „tak jí dej kraťasy.“

Po třiceti telefonátech a 46 esemeskách od našich manželů a různých pomocnic, jako jsou chůvy, sousedky a tchyně, které byly povolány, aby přišly naše manžely vysvobodit, vyslovila Charlotte jako první to, co nám všem běželo hlavou: „Asi bychom měly zrušit ten oběd a jít domů.“ Nato Amy poznamenala: „Zřejmě jsem toho na něj hodila moc.“ Lisa pokrčila rameny a řekla: „Asi bude jednodušší, když se vrátím.“

A tak se ta samá skupina žen, které ještě před půl hodinou pochodovaly v duchu „odvahy, odolnosti a síly“, najednou rozpadla a vrátila se domů, aby ulevila chůvám, našla tašku na fotbal, zabalila další narozeninový dárek a připravila oběd.

Cestou domů jsem přemýšlela o větě, kterou jsem někde četla – rozhořčení vzniká z vnímané nespravedlnosti. Přesně tak, tohle tedy nebylo fér! Byla jsem hrozně rozčilená kvůli svým kamarádkám a všem matkám, které dostávají esemesky požadující jejich urychlený návrat domů nebo které musí po telefonu podrobně instruovat své manžely o základních věcech ohledně dětí a domácnosti, jež by měli vědět nebo si s nimi měli umět nějak poradit. Zdálo se, že největší problém v našich manželstvích představovaly drobné detaily. Když jsem zajížděla na naši příjezdovou cestu, stále ještě naštvaná, napadla mě jedna věc: Viditelnost = Ocenění.

A vtom jsem si uvědomila, že existuje ještě jedna možnost, jak zlepšit rozdělení práce v naší domácnosti. A nebude vyžadovat ani stěhování do cizí země, ani připojení se k té polovině manželství, která končí rozvodem (to by sice Seth musel začít dělat víc, ale já bych nedělala o nic méně). Pokud chci přestat neustále poměřovat, kdo toho udělá víc, a dát manželovi nějaký podíl zodpovědnosti za fungování naší rodiny, musím se přestat plížit uprostřed noci a jako neviditelná kouzelná ruka nenápadně zařizovat milion drobností.

Jestliže po Sethovi chci, aby byl informovaným partnerem, musím s ním nejdřív podle toho jednat. Takže všechno, co v domácnosti dělám, musím především zviditelnit.Těžko oceníte to, co nevidíte, nemám pravdu? A Seth pochopitelně taky ne. Ani moje kamarádky nemohly čekat, že to jejich manželé ocení. Ale… pokud naši partneři uvidí, co všechno je zapotřebí k tomu, aby se naše rodinná loď udržela nad vodou, možná si začnou vážit toho, co děláme. A možná se dokonce některých našich úkolů dobrovoně ujmou, aby nám ulehčili.

HOVADINY, KTERÉ DĚLÁM

A tak jsem se se pečlivostí sobě vlastní pustila do vytváření systému, který měl zajistit spravedlivé rozdělení rolí v naší domácnosti. Začala jsem seznamem, který jsem nazvala „Hovadiny, které dělám“. Obsahoval každou drobnost, kterou jsem ten den vykonala, spolu s množstvím času, kterou mi zabrala: od sepisování nákupních seznamů přes výpravy do supermaktetu, vyměňování žárovek, doplňování soli do myčky až po dohled na to, aby na záchodě byla aspoň jedna náhradní role toaletního papíru. Sepsat všechny ty prkotiny byl docela výkon. Všem ženám, které kdy uvažovaly o tom, že si sednou a napíšou seznam všechsvých povinností kolem domácnosti a dětí, říkám: rozumím vám.Chápu, že jste se nedostaly dál než k myšlence zasvětit svého partnera do všeho, co doma děláte. Pouhé vyjmenování těch stovek drobných i velkých úkolů na každý daný den totiž zabere víc času a přemýšlení, než kolik vám váš nabitý rozvrh dovolí.

Takže to pusťte z hlavy. Protože já jsem to udělala za vás.

Tedy lépe řečeno, moje kamarádky a já jsme to udělaly za vás. Po pochodu na podporu boje s rakovinou prsu jsem poslala Jill, Amy, Charlotte a Suzy následující zprávu: > Dámy, vzpomínáte si, s čím vším potřebovali naši manželé ten den pomoct? Sepisuju seznam všech hovadin, které děláme, aniž to naši partneři vůbec zaregistrují. Můžete mi s tím pomoct?

Odpovědi na sebe nenechaly dlouho čekat. Za pár minut mi v telefonu začaly pípat zprávy. Jako první se ozvala Charlotte:

> Píšeš právě vhod. Zrovna plánuju Jacobovu narozeninovou oslavu – musím sestavit seznam pozvaných, najít e-mailové adresy, poslat pozvánku, objednat místnost na oslavu, objednat dort, pizzu, balonky a další výzdobu, koupit drobnosti pro děti, na co jsem ještě zapomněla???

Následovala zpráva od Amy: > Tak třeba škola: třídní schůzky, nákup školních potřeb, výroba plakátů Žák týdne, zářijové nákupy školních věcí včetně oblečení, bot a tašky, vyplňování různých formulářů, domlouvání termínů konzultací s učitelem…

Suzy dodala: > Nezapomeň na třídění obrázků ze školy, nákup kytic a dárků pro učitelku, výrobu kostýmů na různé akce, zajištění hlídání při zkráceném rozvrhu, volných dnech, jarních prázdninách!

Jill napsala: > Psal už někdo „Přípravu svačiny“ každý večer nebo ráno? A kromě školy – všechno okolo zdraví. Preventivní prohlídky, očkování a to, že jsme automaticky doma, když dítě onemocní…

A znovu Charlotte: > A další věc: nakoupit vánoční a narozeninové dárky pro celou širokou rodinu.

Amy dodala: > A včas je poslat!

A tak to šlo dál a dál. Délka seznamu se postupně zdvojnásobila a ztrojnásobila a nakonec možná i zdesateronásobila, jak kamarádky posílaly další a další úkoly. Vzpomínám si, jak jsem nevěřícně zírala na ten zdánlivě nekonečný seznam a pomalu si uvědomovala rozsah té neviditelné, nedoceněné a neplacené práce, kterou matky denně vykonávají. Ten milion drobností i větších úkolů, které zatěžují naši hlavu, ruce i nohy. Vzpomínám si, jak jsem doufala, že až ukážu tenhle seznam manželovi, změní se okamžitě náš vztah k lepšímu, protože jsem překonala hlavní překážku, kvůli níž se většina žen tak daleko nedostane. Začala jsem sestavovat úplný seznam povinností, který mění neviditelné na viditelné… a tím pádem měřitelné. (Více o vývoji tohoto seznamu později.)

NOVÝ SYSTÉM

Jednou odpoledne jsem vítězoslavně poslala manželovi mailem svůj „Seznam hovadin, které dělám“ a do názvu zprávy jsem napsala: K OKAMŽITÉMU PRODISKUTOVÁNÍ! Vlastně ani nevím, co jsem očekávala. Kytice růží? Oslavu? Slzy vděčnosti?

Ve skutečnosti následovalo tohle. Když se manžel dozvěděl, co všechno pro naši rodinu dělám, ohromilo ho to. Ale ne úplně tak, jak jsem čekala. Jeho odpověď zněla: „Páni. Ty toho děláš fakt hodně. Jak ti můžu pomoct?“ A k tomu připojil opičku zakrývající si oči. Jen jednu, rozumíte. Neměl ani tu slušnost poslat mi celé trio.

I tak jsem pochopila, co tím myslel. Nechtěl to vidět, slyšet, ani o tom mluvit. A tehdy jsem si uvědomila, že pokud už nechci být tím hlavním rodičem, který pořád jen všechny komanduje, a pokud se chci se Sethem opravdu spravedlivě podělit o vše, co je nutné k fungování naší rodiny, tak si oba musíme sednout ke stolu a důkladně to probrat. Musela jsem manžela seznámit se všemi souvislostmi tak, abychom všechny úkoly nejen pojmenovali a spočítali, ale i přesně definovali a určili, kdo se jich ujme.

To bylo těžší, než mu jen poslat seznam. Přemýšlela jsem o tom a pak mi došla jedna věc: samotné seznamy nefungují, systémy ano. Více než deset let jsem v práci poskytovala konzultace stovkám rodin. Co kdybych využila své organizační a manažerské zkušenosti také doma a vytvořila nový domácí systém s jasně vymezenými rolemi, očekáváními a mírou zodpovědnosti?

Jak vždy tvrdil teoretik managementu Peter Drucker: „Co můžete změřit, to můžete řídit.“ Inspirována Druckerovými názory jsem si pomyslela: Pokud budu svůj domov řídit jako naši nejdůležitější organizaci, bude moje domácnost fungovat lépe?A nedalo by se to uplatnit v každé rodině?

Začala jsem si představovat, jak by vypadal můj život a životy všech mých kamarádek, kdybychom – spolu s našimi manžely – vnesli do našeho totálního rodinného chaosu systém. Neuměla jsem si představit pár, který by neměl užitek z praktického plánu na co nejlepší produktivitu a efektivnost domácích činností.

Zavést promyšlenou změnu je tvrdý oříšek v jakémkoli partnerství, ale díky svým zkušenostem z práce jsem toužila to zkusit. A víte co? Ono to vážně fungovalo. Jednou odpoledne jsem nad skleničkou margarity v naší oblíbené mexické restauraci ukázala Sethovi rady a poznatky ředitelek různých významných společností, které se snaží zavést ve své firmě změny. Vysvětlila jsem mu, že když zavedeme doma systém, který nám ušetří čas i nervy, můžeme na tom oba jen získat. Ubude hádek a komandování, roztrpčení i kontrolování. Ubude vyčerpání a zapomenutých věcí. Budeme si více důvěřovat. Vše půjde s větší lehkostí. A možná přibude i sexu.

Přesvědčila jsem ho.

V ČEM SPOČÍVÁ HRA FAIR PLAY

Na počátku všeho byla „borůvková esemeska,“ která téměř zničila mé manželství. Díky ní vznikl „Seznam hovadin, které dělám,“ který se poté vyvinul v hru Fair Play, obraznou hru pro vás a vašeho partnera. Má čtyři jednoduchá pravidla, která se uplatňují postupně, a stovku hracích „karet“ představujících všechny činnosti nutné k vedení domácnosti.

Cílem hry je nastolit rovnováhu ve vašem rodinném životě a získat svůj Prostor jednorožce (prostor k rozvíjení zájmů nebo návratu ke koníčkům a dovednostem, které nesouvisejí s vaší rolí partnera a rodiče). Karty s úkoly se rozdělují strategicky mezi oba hráče v souladu s jejich společnými hodnotami. Nikdo nedostává žádné karty automaticky, povinnosti každého jsou dané, očekávání jsou jasně formulovaná a hra nemá jen jednoho vítěze, nýbrž dva.

Pokud máte pocit, že tato hra je jen další práce navíc a že vám bude ukrajovat z již tak nabitého programu, buďte v klidu – Fair Play je opravdu jednoduchá. A zábavná! Nejdůležitější je, že Fair Play vás naučí nově uvažovat o rozdělení práce ve vaší rodině a zavést dlouhodobé, trvalé změny, o nichž nebudete muset dále přemýšlet.

Seth a já jsme byli první, kdo ji „hráli“, a věřte mi, že jsme se dopustili spousty chyb. Ale spravedlivějším rozdělením péče o děti a domácnosti se nám podařilo eliminovat rozčilené esemesky a telefonáty typu „Co mám dětem oblíknout?“ To byla úplná revoluce v našem manželství. Vrátím se zpátky na začátek a vylíčím vám celou naši cestu a vše, co nám hra Fair Play přinesla, včetně příběhů mužů a žen nejrůznějších povolání, rodinných konstelací, příjmových a etnických skupin po celých Spojených státech i v zahraničí, z nichž řada hru Fair Play vyzkoušela. Systém jsem otestovala za přispění klinických psychologů, neurologů, behaviorálních ekonomů, právníků, duchovních a sociologů, kteří se zabývají tématem neviditelné práce. Přestože je tato kniha psána z pohledu většinové společnosti, kde větší podíl domácích povinností vykonává žena, moje rozhovory s pracujícími i nepracujícími muži a ženami, pěstouny, patchworkovými rodinami a heterosexuálními i homosexuálními páry ukázaly, že systém Fair Play funguje v jakékoli nevyvážené situaci bez ohledu na rodinné prostředí.

Potvrzují mi to následující vzkazy:

„Já i manželka jsme velmi schopní v práci, přesto jsme ale byli velmi neschopní doma. Teď nemáme téměř žádné potíže, a pokud ano, není to žádná katastrofa.“

—Mark z Toleda, Ohio

❍

„Dříve bylo pro mě jednodušší, když byl manžel pryč. Raději jsem dělala všechno sama. Udělala jsem to lépe a nemusela jsem mu neustále něco připomínat. A bylo méně zklamání, když mi ‚nepomohl‘. Teď, když odjede, zoufale mi chybí jako parťák. V systému Fair Play je nepostradatelný.“

—Melissa z Phoenixu, Arizona

❍

„Než jsme začali hrát, opravdu jsem si myslel, že se o všechno dělíme rovným dílem. Teď vidím, kolik toho moje partnerka pro rodinu dělá.“

—Ron z Portlandu, Maine

❍

„Konečně mě někdo nakopl, abych si uvědomila svoje schopnosti kromě toho, že jsem manželka a matka.“

—Maria z Hartfordu, Connecticut

❍

„Systém nám otevřel oči a změnil život. Jsme teď úplně jiný pár. Ani vlastní matka mě nepoznává!“

—Tom z Portlandu, Oregon

❍

„Váš gynekolog a porodník by vám měl doporučit pouze dvě věci: kyselinu listovou a Fair Play.“

—Jamie z Los Angeles, Kalifornie

❍

Pokud jste si teď pomysleli: Manžel mi sotva odpoví na esemesky a vy po mně chcete, abych ho dostala k tomu, aby se mnou do detailu prodiskutoval fungování naší domácnosti? Na to vám odpovím: Přesně tak.

Na následujících stránkách vám poradím, jak promyšleně pozvat partnera ke stolu a začít hrát fér. Do té doby vás můžu ujistit, že jsem viděla spoustu nejrůznějších párů, dokonce i těch na pokraji rozvodu, kterým systém Fair Play pomohl. A kromě toho zapojení partnera do systému (nikoli seznamu) je jediný způsob, jak může hra Fair Play fungovat. Nezasloužíte si snad partnera, kterému natolik záleží na vás a na vašem vztahu, že na hru s vámi kývne?

O CO VÁS HRA PŘIPRAVÍ

- horu neefektivní práce v domácnosti

- neustálé soupeření s partnerem a poměřování, kdo toho udělal víc

- roli hlavního rodiče

- pocit, že neustále jen komandujete

- pocit zklamání a naštvanosti, když vám partner nepomůže

- vyhoření kvůli tomu, že je toho na vás moc

CO VÁM HRA PŘINESE

Nový pohled na váš rodinný život

Systém, který vám a vašemu partnerovi dopomůže ke spokojenému vztahu a rodičovství

Pocit ocenění – jak sami sebou, tak partnerem

Pocit, že jsem schopný, a to jak vlastní pocit, tak ocenění od partnera

Více času na péči o sebe, na přátele a zájmy, které se netýkají rodičovství a práce

Alespoň částečný návrat k tomu, jací jste byli, než přišly děti

Více humoru a nadhledu

Fakt, že sloužíte jako dobrý vzor svým dětem

2.
DĚLAT VŠE NÁS PŘIJDE DRAHO

Když nám karty nepřejí

PŘÍPAD MUŽE V LETADLE

Letěly jsme se sestřenicí Jessicou z New Yorku do Los Angeles. Během čekání na odbavení jsem jí řekla o svém „Seznamu hovadin“, který sestavuji, abych zviditelnila všechnu neviditelnou a nedoceněnou práci matek. Zmínila jsem i nedávný výzkum mezi čerstvými matkami: „Čekají, že jejich partneři budou dělat víc, že budou ‚progresivnější‘, ale skutečnost je poněkud odlišná.“

„Jinými slovy,“ šťouchla do mě Jessica loktem, „přebalování po mně nechtěj.“

Když jsme přišly na palubu, Jessica se rozpovídala o svém seznamu. Pak si uvědomila, že musí ještě rychle zavolat chůvě.

„Promiň, zapomněla jsem ti říct, že Noah má dneska fotbalový trénink,“ omlouvala se. „Mohla bys ho tam prosím tě hned odvézt a já zavolám trenérovi, že už je na cestě?“ Zatímco Jessica hasila požár u nich doma, já jsem dělala totéž u nás. Před půl rokem jsem objednala instalaci satelitní televize DIRECTV a mělo se to dělat právě dnes. Úplně jsem na to zapomněla. Technici stáli před naším domem a nevěděli, kam mají připevnit anténu. Aby to vypadalo, že jsem aspoň trochu doma, mluvila jsem s nimi přes videohovor.

„Mně je to jedno, dejte to kamkoli. Jen prosím vás neodcházejte,“ prosila jsem je.

„Nezlobte se, paní,“ řekl vážně montér, „ale když nejste doma, my to nemůžeme nainstalovat, pokud nezadáte na stránkách společnosti heslo, abyste potvrdila, že to máte domluvené.“

Cože?Nehádala jsem se. Místo toho jsem zamávala na nejbližší letušku. „Promiňte, můžete mi pomoct s připojením na palubní wi-fi?“ zašeptala jsem naléhavě. „Potřebuju hnedna počítač.“

„Nejdřív se budete muset posadit na své místo,“ usmála se odměřeně.

Jessica ukázala na naše sedadla. Urychleně jsem se nacpala spolu se svým příručním zavazadlem, taškou dárků pro děti z Hudson News a kuřecí tortillou na místo 20C. „Vydržte chvilinku,“ řekla jsem technikům. „Jste tam ještě?“ Na telefonu mi blikalo upozornění, že baterie je téměř vybitá. „Nezavěšujte,“ prosila jsem s tváří nalepenou na displej. V momentě, kdy jsem vytáhla počítač, abych našla svoje heslo, Jessica zbledla. „Proboha… kde je mojetaška s laptopem?“

Rychlá kontrola našich zavazadel potvrdila, že jedna taška chybí.

„Musela jsem ho nechat na sedadle v hale.“ Jessica na mě vrhla zděšený pohled.

Vyskočily jsme ze sedadel a začaly se prodírat davem nastupujících pasažérů. „Pusťte nás ven!“ křičely jsme obě. Jakmile jsme se protlačily ke dveřím, Jessica vyběhla z letadla. Já jsem tam zůstala stát na stráži, jako bych já sama byla schopná zabránit v odletu, dokud se sestřenice nevrátí.

„Kam běží?“ zvolala stevardka, která právě míchala Bloody Mary pro cestující první třídy. „Za pět minut zavíráme dveře.“

„Pospěš!“ křičela jsem za Jessikou, která se prodírala nástupním rukávem. Za pár minut byla zpátky, udýchaná, ale šťastná, s laptopem v podpaždí. Když jsme podruhénastupovaly do letadla, vyhýbaly jsme se upřeným pohledům spolucestujících, kteří si nepochybně říkali, Dámy – vzpamatujte se!

Ještě nebylo ani poledne a my, stejně jako mnoho žen, kterým se po narození dětí zvýšil úvazek o 21 hodin týdně, jsme byly úplně vyřízené. Na podobný zběsilý úprk jsme sice byly už celkem zvyklé, ale i tak.

„Pochybuju, že Noah dnes dorazil na trénink včas,“ povzdechla si Jessica poté, co jsme se vznesly do mraků.

„A já jsem definitivně zmeškala ten satelit.“

V duchu jsem si řekla, že musím přidat „instalaci satelitu“ do kategorie Elektronika a IT v mém „Seznamu hovadin, které dělám“. V ten moment zaujal moji pozornost spolucestující, který seděl přes uličku. Šťouchla jsem loktem do Jessiky. Muž měl na sobě nažehlený oblek v barvě dřevěného uhlí, na ruce se mu blýskal snubní prstýnek a vypadal, že cestuje pouze se svým laptopem. Zatímco my jsme se mačkaly na sedadlech zavalené haldou všemožných věcí, on si pohodlně natáhl nohy, do uší si vložil sluchátka a otevřel počítač. Z šetřiče monitoru se na něj usmívala hezká brunetka obklopená třemi dětmi, která po kliknutí myší pomalu zmizela a nahradila ji powerpointová prezentace.

V dalších dvou hodinách se ten muž věnoval své práci, která vypadala jako přesvědčovací strategie k získání zákazníků. Pak si zdřímnul. Když se vzbudil, pustil si film. Poslední hodinu letu řešil jakési matematické hádanky. Nejspíš jen tak pro zábavu.

Nešpehovala jsem náhodou toho muže? To si pište, že ano. Náš soused mě i Jessiku neskutečně fascinoval. Působil klidným, vyrovnaným dojmem schopného člověka, zatímco na naší straně uličky panoval totální chaos. My jsme se stále ještě nevzpamatovaly z předletového zmatku s montéry, chůvami a kroužky našich dětí – a do toho nám už začal běžet hlavou seznam úkolů, které náš čekají po návratu domů. Duševní zátěž tohoto muže se však zdála poměrně malá. Působil relativně nezatíženě a téměř odpočatě. Rozhodně nevykazoval žádné vnější známky únavy a přetížení, které se projevují u mnoha žen nucených neustále plánovat na pět minut, pět hodin a pět dní dopředu. Vypadal spíš, že žije v přítomném okamžiku. Neobyčejně soustředěný. PowerPoint. Spánek. Film. Příklady.

Když jsme začali klesat, Jessica se ke mně naklonila a pošeptala mi, „Já bych chtěla být tím chlapem.“ Měla jsem stejný pocit. A nenapadala mě žádná pracující žena/matka/tvůrkyně seznamů/plánovačka rodinného života, která by s ním neměnila. Z našeho pohledu si ten muž užíval luxusu, který si většina žen neumí představit: svobody soustředit se pouze na jednu věc.

„Co bys řekla?“ zeptala jsem se tiše Jessiky. „Zatímco on se baví řešením matematických úloh, co myslíš, že teď dělá jeho žena?“

„Řeší všechno ostatní,“ odtušila Jessica.

Rozesmály jsme se, protože to bylo opravdu vtipné, ale Jessica vlastně uhodila hřebíček na hlavičku. Muž přes uličku se může věnovat jen jedné věci, protože jeho žena nejspíš využívá veškerou svou mozkovou kapacitu, aby zvládla všechno ostatní.

Pokud je stejná jako většina z nás, dělá všechnu tu neviditelnou, nedefinovatelnou zákulisní práci kolem dětí a domácnosti, aby si on mohl natáhnout nohy. To je, pane, holka!

Donutilo mě to k přemýšlení. Jaká je hodnota nezatížené mysli? Vlastního duševníhopokoje jako v eseji Virginie Woolfové? Toho, co současná kanadská spisovatelka Claudia Deyová poeticky nazývá naší „autonomií mysli“? Duševní svoboda v podobě více prostoru a času k tomu, aby se člověk mohl soustředit jen na jednu věc, by v žádném případě neměla být vyhrazena jen pracujícím mužům/otcům/manželům. Být jen „výsadou tatínků“, jak jsem četla na internetu. Proč,říkala jsem si, nemají ženy stejnou výhodu?Místo toho si neustále obrazně řečeno ze setrvačnosti sedáme na prostřední sedadlo, z každé strany jedno dítě, které chce buď jíst, nebo pouštět filmy, zatímco nám praská močový měchýř. Během čekání, než zhasne nápis „připoutejte se“, nám běží hlavou, Co ještě stihnu během těch deseti minut, než budu moct vstát?

DOPADY PŘETÍŽENÉ MYSLI

V následujících týdnech jsem hodně přemýšlela o tom muži z letadla a o tom, jakou daň si přetížená mysl vybírá na mém životě. Ovlivňovala ho ve všech ohledech a já jsem se rozhodla zahájit širší diskusi, mimo svoji rodinu a přátele. Vrhla jsem se do pátrání, vyptávala jsem se žen na nejrůznějších místech – na letištích a v kavárnách, ve frontě v samoobsluze, na dětských i fotbalových hřištích – abych zjistila, jak duševní zátěž ovlivňuje jejich životy. Pro začátek:

Zvažte negativní vliv na váš vztah nebo manželství v podobě vyčerpání, zlosti a pocitu osamělosti, na který často i rezignujete.

Na sociálních sítích jsem zveřejnila následující otázku: Když se zamyslím nad tím, kdo dělá většinu práce nutné k výchově dětí a vedení naší domácnosti, cítím se _________.

U 150 oslovených žen z různých mateřských skupin se na prvních třech příčkách umístily různé verze následujících odpovědí:

„Mám sto chutí utéct, abych nepadla vyčerpáním.“

„Jsem strašně naštvaná na manžela.“

„Mám pocit, že to takhle bude už napořád.“

Podobné názory a pocity jsem našla i v diskusích na Twitteru, Facebooku a dalších sociálních sítích. Vlna příspěvků a rozhovorů na téma „Neviditelná práce ničí mě a moje manželství“ se vzedmula i v dalších médiích. V otevřeném seriálu v časopise Glamour o současných rozvodech uvádí spisovatelka Lyz Lenzová: „Přestala jsem vařit, protože jsem se chtěla cítit tak bezstarostně jako muž vcházející do dveří s očekáváním, že pro něj bylo něco (všechno) připraveno. Už se mi nechtělo vystřihovat slevové kupony, válet těsto a sledovat hodiny, abych stihla včas uvařit večeři. Chtěla jsem si odpočinout. Tak jako on. Sednout si s dětmi a hrát si.“

Když se pocity přetížení, vzteku a rezignace neustále vracejí, nikoho nepřekvapí výsledky nedávného výzkumu, podle nichž ženy, které vykonávají více neviditelné práce než jejich partneři, bývají ve svém manželství méně spokojené.

Zvažte dopad na vaši identitu.Máte pocit, že už nejste tím, kým jste byly, než se vám narodily děti a že jste se musely vzdát zájmů a koníčků, které vás charakterizovaly.

Když jen proto, abyste mohla zajít z parkoviště do lékárny pro tubu masti na rozpraskané bradavky, musíte nejprve vyndat dítě z autosedačky, dát ho do kočárku, namazat mu na citlivý obličej opalovací krém, dát mu do ruky hrníček s pítkem a nakonec konejšivým hlasem utišit jeho náhlý hysterický záchvat, a to vše v těch samých vytahaných teplácích, které jste měla na sobě včera (a možná i předevčírem) – a připadá vám to jako ohromný úspěch, nejspíš si pomyslíte Tak takhle jsem dopadla? Vězte, že v tom nejste sama.

„Je to jako tanec, při němž se skláníte, abyste pečovala o dítě, ale musíte se taky narovnat, abyste se postarala o sebe,“ vysvětluje psychiatrička Alexandra Sacksová. „Protože jste stále lidskou bytostí a nesmíte se přestat starat o svoje tělo, emoce, vztah s partnerem a přáteli, o svůj intelektuální a duchovní život, o svoje koníčky… o vše, co tvoří vaši identitu a vaše základní potřeby. I kdybyste se chtěla neomezeně věnovat dítěti, nemůžete, protože jsme lidé. Nejsme roboti.“

Zvažte dopad na vaši kariéru.Platové rozdíly mezi matkami a bezdětnými ženami jsou – POZOR – ještě větší než mezi muži a ženami. „Ať už žena pracuje v samoobsluze nebo na Wall Street, otěhotnění pro ni často znamená okamžik, kdy začne padat z profesního žebříčku,“ uvádí nedávný průzkum v New York Times. Věděla jste, že stát se matkou představuje ekonomické riziko? Je to proto, že v naší kultuře je matka považována de facto za manažerku domácnosti a pečovatelku. Pokud volají ze školy, volají mamince. Je-li dítě nemocné, zůstává s ním doma maminka. Je-li potřeba zajít s dítětem na prohlídku, vyzvednout u doktora recept nebo máme-li domluveného řemeslníka, maminka přijde do práce pozdě, i když vstávala o mnoho dříve, aby vzbudila děti, oblékla je, nakrmila a odvezla do školky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Supermatky nemusí být šílené.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.