Prozření

aneb jak jsem se učil znovu chodit

Cesta k vyššímu vědomí

© Thomas Alvarado, 2020

www.suplik.cz

ISBN 978-80-7550-105-9

♥♥♥

Mým rodičům, kteří mi dali život a vychovali mne v té nejvyšší pravdě a lásce.

Helen, s níž jsem zažíval ty nejšílenější situace mého života, díky kterým jsem začal psát tuto knihu.

Bohu/Lásce/Vesmíru za to, že stále dává ze svých neomezených zdrojů, a za dokonalý „Boží systém“.

♥♥♥

♥♥♥

Touto knihou bych chtěl poděkovat své rodině a všem lidem i situacím, kladným i záporným, s nimiž jsem se doposud setkal ve svém životě a jež mne posunuly blíže k mému prozření.

Zvláště pak děkuji „pozemským andělům“, uvedeným ve druhé a třetí části knihy, kteří mne nasměrovali zpět na správnou cestu.

♥♥♥

Obsah

~ Úvodem ~

CESTA

~ Mrňous ~

~ Dětskýma očima ~

~ Parťák ~

~ Nápadnice ~

~ Pevný jako skála ~

~ V ráji ~

~ Na vlnách lásky ~

~ Autority ~

~ Ve stresu ~

~ Konec starých dobrých časů ~

~ Vzít to do vlastních rukou ~

~ Období temna ~

~ Divnolidi ~

~ Ne doktorům ~

~ Konečná ~

~ Paranoia ~

~ Léčení ~

~ Druhý dech ~

~ Animátor ~

~ Nové naděje ~

~ Noví přátelé ~

~ Deprese ~

~ Anděl spásy a zrcadlo života ~

~ Noční můry ~

PROZŘENÍ

~ Ty jsi tou příčinou ~

~ Peklo ~

~ Konec nočním můrám ~

~ Potvrzení ~

~ Do bezvědomí ~

~ Duchové ~

~ Mapa ~

~ Mezi hroby ~

~ Význam průsečíku ~

~ Zoufalost a záchranná mise lásky ~

~ Horoskop ~

~ Malá čarodějka ~

~ Duchovní pomoc ~

~ Rozbory ~

~ Ověřování ~

~ Sedm ~

~ Loterie ~

~ Na hraně šílenství ~

UVĚDOMĚNÍ

~ První pokus ~

~ Co mi to má říct? ~

~ Nekonečných pět dní ~

~ Regrese ~

~ Příchod andělů ~

~ Znovunapojení ~

~ Duše mých dětí ~

~ Rodové prokletí ~

~ Andělská znamení ~

~ Proč mě ženy nechtějí? ~

~ Odpuštění ~

~ Andělský zákaz myšlení ~

~ Karmický srpen ~

~ Splněná přání ~

~ Psychosomatika ~

~ Hrůzné zjištění ~

~ Význam dvou Helen ~

~ Frekvence ~

~ Andělské varování ~

~ Sebeláska ~

~ Intuice ~

~ Duchovní učitelka ~

~ Rekonektivní léčení ~

~ Znamení ~

~ Závěrem ~

~ Doslov ~

~ Úvodem ~

Do života mi bylo dáno mnoho darů. Jedním z nich je schopnost navyšování lidského vědomí. Ještě donedávna jsem sám nechápal, o co že to vlastně jde. Druhým z darů bylo zjištění existence a schopnost vnímání jiných světů mimo realitu toho našeho. Tím třetím z darů byla možnost napsat tuto knihu.

Na začátek bych vás tedy rád požádal, ještě před vnořením se do děje následujících kapitol mého životního příběhu, abyste byli vnímaví ke všem náhodám. Hlavně pozorujte náhody, jež k vám přicházejí spolu s touto knihou, ať už jsou to drobné podobnosti s mým životním příběhem, nebo náhody, jež začnete pozorovat až po přečtení určité kapitoly ve třetí části této knihy.

Jistě jste se v životě už někdy dostali do kolotoče podivných náhod, různých déjà vu, či dokonce jste se dostali do situace, která byla jakoby předurčena. Již dopředu vás mohu upozornit, že nic se neděje náhodou a vše je předurčeno. Záleží ale jen čistě na nás, co s tím dále uděláme. Vše také souvisí se vším – a hlavně vše má svůj pozitivní účel, ač se situace v danou chvíli zdá sebevíce negativní.

Knihu, již jsem si sám označil jako „naučný životopisně-duchovní psychothriller s nádechem detektivního románu“, jsem psal v reálném čase tak, jak jsem onu situaci v danou chvíli prožíval. Proto vás žádám, žádnou situaci nesuďte, nic a nikoho neodsuzujte, pouze protančete mou dosavadní životní cestou spolu s černými písmenky, vlnícími se na bílých listech jednotlivých kapitol popisujících můj příběh, a hlavně buďte vnímaví k náhodám.

Přeji silný emoční zážitek!

„Všechno, co se děje na tomto světě i mimo něj, má svůj logický důvod – a má to dokonalý smysl. Jednoho dne pochopíš velkolepý cíl Božího plánu.“

Lois Pearlová

I. ČÁST

CESTA

~ Mrňous ~

Už od narození jsem byl dost citlivé dítě. Všichni to přikládali tomu, že můj porod byl dramatický: narodil jsem se přiškrcený s pupeční šňůrou kolem krku, takže proto jsem byl podle všech tak choulostivý.

Když mi byly tři roky, běhal jsem před domem v radioaktivním dešti z explodované elektrárny v Černobylu, o kterém jsme se díky mediálnímu ututlávání ze strany komunistického režimu dozvěděli asi až o týden později, což moje babička vždy považovala za hlavní zdroj mých zdravotních problémů. Nebylo ani divu, protože v té době se u mne začalo projevovat astma.

Bydleli jsme u babičky (matky mé matky). Měl jsem o sedm let staršího bratra a o devět let starší sestru. Byl jsem ale klidné dítě a víceméně jsem nějakou společnost nepotřeboval, spíše mi vadila. Když jsem byl sám, mohl jsem v podstatě dělat cokoli. Měl jsem hodně rozvinutou fantazii, takže pokud jsem něco neměl, dokázal jsem si to vyrobit třeba z plastelíny.

Později jsem propadl modelářství a miloval jsem slepovací modely letadýlek. Zároveň mne vždy zajímaly různé záhady, UFO a podobně, a chtěl jsem se stát proslulým badatelem „záhadologem“. Často jsme také s mojí sestrou a bratrem vyvolávali duchy. Vždy mě to strašně bavilo, pozorovat různé malé předměty, jež se začaly samy pohybovat. Přišlo mi to vzrušující a nikdy jsem se nebál.

Narodil jsem se ale do hodně praktické ateistické rodiny, která mne učila tvrdosti, logice a pracovitosti. Moje matka pracovala v obchodě jako prodavačka. Věčně neměla čas, neboť měla vždy přesně vše rozplánováno, co se musí udělat, protože na vše byla koneckonců sama. Otec jako vojenský podplukovník byl stále v kasárnách, a když byl doma, odpočíval utahán z práce. Byl to velký fotbalový nadšenec. Když nebyl na zápase či schůzi a byl doma, většinou trávil čas čtením komplet celých novin. To, že při čtení novin ležel na gauči na břiše a podepřený o své lokty, jsem vždy využil k tomu, že jsem si z jeho zad vytvořil dokonalou skluzavku.

Bratr byl strašně urýpaný a dělal mi vždy jen samé naschvály. Vždy chtěl ze mě udělat bratra podle svých představ, k čemuž jsem se ovšem nenechal nikdy zlomit. Sestra byla zase pravý opak. Často se se mnou mazlívala a citově projevovala, jak mě má ráda. Bohužel se brzy odstěhovala k tetě, takže už jsem více zůstával pod vlivem bratrovy výchovy.

I babička se ke mně chovala dost pozitivně. Blbla se mnou, tančívala na kredenci a vše mi dovolila. Bavilo mě to na její zahradě v moři květin a často mě brala na hřbitov za zesnulým dědou a prababičkou, kam jsem se vždy těšil, protože mi to tam vše připadalo takové záhadné. Měl jsem z toho vždy takový zvláštní a klidný pocit, když jsem tam s ní byl.

Co jsem ale vůbec nemusel, bylo chodit k mé druhé babičce a dědovi. No, vlastně jsem tam ani nechodil, pokud jsem nemusel. Vždy tam panovala taková chladná, nepřirozená atmosféra, jako by se snad přede mnou něco nepříjemného tajilo. Nejvíce nepříjemné pocity jsem míval hlavně v přízemí, kde bydlel můj strýc Jeronimo s tetou Bohdanou. Teta Bohdana byla ale zavražděna, když se vracela domů z pracovního večírku. Pamatuji si ji proto jen letmo. Protože jsem byl ale malý a tato událost se stala v únoru, bylo mi řečeno, že teta umrzla. Pravdu o její smrti jsem se dověděl až téměř v dospělosti.

V patře u babičky s dědou byla energie už trošku uvolněnější, ovšem zase mi vadilo, že tam měli strašně přetopeno, což mi nedělalo dobře. Babička vždy seděla za stolem, pila kávu a pročítala komplet celé noviny. Svým počínáním mi dost připomínala mého otce. Dědu jsem víceméně ani neviděl, protože buď byl v práci, v hospodě na kartách, nebo trávil čas ve své stolařské dílně, kam jsem za ním nechodil, neboť jsem tam prý překážel.

Když jsme se později přestěhovali od babičky do nového domu, získal jsem kamarádku Maru, což byla moje sousedka. Jako malí jsme vymýšleli kde co. Když jsme byli hodně malí a kolem domu byly ještě hromady písku ze stavby, stavěli jsme z něj malé chrámy, kam jsme chodili tajně uctívat bohy. Nosili jsme jim do těch minichrámů listy, housenky a vše možné jako dary.

Později jsme začali být kreativnější, více zaměření na techniku, takže jsme z prken, u tehdy ještě rozestavěného domu, začali stavět obrovský vrtulník a taky vojenský stan, jako měli v seriálu M.A.S.H. U výroby stanu to šlo lehce, neboť otec z kasáren donesl vojenskou plachtu, horší to ale bylo s vrtulníkem – nebyl motor. A tak jsme stavěli alespoň plachetnici či rogalo, se kterým jsme pak zkoušeli létat z náspu u trati, již jsme měli kousek za domem.

Otec nosil domů stále nějaké věci, co už byly vyřazené, ale podle něj „by se ještě mohly na něco hodit“, takže jsme s Marou neustále měli tu možnost poznávat nové, pro nás záhadné věci. Nejvíce jsme si zamilovali polní chemickou laboratoř. Obsahovala různé jedy a kyseliny, kvůli čemuž nám byla zakazována, ovšem o to více jsme si s ní potají hráli.

♥♥♥

Do školky jsem ale chodil nerad. Připadalo mi to jako takové odkladiště dětí, co rodiče nechtějí u sebe. Často jsem brečel, protože jsem si tam připadal opuštěný. Navíc když už jsem tam přišel a nebrečel, tak začaly brečet jiné děti. Ten smutek z opuštění a zoufalost, co jsem z nich cítil, se připojil k tomu mému, takže už to jelo zas a znova, aniž bych chtěl. Ostatně, když se mě ptali, proč brečím, řekl jsem vždy, že nevím, protože jsem k tomu neměl žádný konkrétní důvod. Prostě stačilo jen vycítit tu atmosféru tvořenou jinými dětmi, kterou ale nešlo nijak popsat. Proto, pokud bylo možno, jsem raději zůstával doma s babičkou, která mě brávala na hřbitov, kde jsme okopávali hrob a kde byl klid a pohoda.

Z období, kdy jsem chodil do školky, mi také hodně utkvěla v hlavě vzpomínka na panenku mé starší sestry. Ne že bych si hrál s panenkami, ale do téhle jsem se upřímně řečeno zamiloval. Byla velká, takže mi byla asi po hrudník. Nevím proč, ale vždycky mi přišla dokonalá a já si přál, ať obživne. Říkal jsem jí Adélka. Měla strašně příjemnou, lehce se usmívající tvář, ale ne dítěte, byla to spíš dospívající dívka, a to i postavou. Měla dlouhé tmavé vlasy a mrkací hnědé oči. Byla prostě andělsky krásná.

Důvodem mé zamilovanosti bylo to, že když jsem někde slyšel slovo anděl, automaticky se mi v představě objevila žena bez svatozáře, s tmavými vlasy zakrývajícími jí obnažený hrudník, s hnědýma očima a v dlouhé bílé stupňovité sukni. Samozřejmě také s křídly. A to byla přesně ona, žena z mých představ, jen bez křídel.

Jenže já rostl, a ona byla stále menší a menší. Taky mi docházelo, že je to vlastně jen kus plastu a že toho pravého živého andílka si teprve musím najít. Každopádně jsem ji našel. Do školky s námi chodila „obživlá moje panenka“ a jmenovala se Jane. Byl jsem však samotář, nesmělý a stydlivý, takže jsem ji ani neoslovil. Zůstalo to jen u toho, že se mi líbila. Nakonec mne po roce stejně přeřadili do velkého oddělení, a ona zůstala v malém.

~ Dětskýma očima ~

Při nástupu do školy jsem se těšil, protože to už nemělo být jako ve školce. Mé nadšení ale postupně opadávalo, protože se mi zdálo, že se tam učíme samé nepodstatné kraviny. Počítat i psát už jsem v té době stejně uměl a zajímali mě spíše dinosauři, jak žili, jak vyhynuli, kde se objevili lidi, jak vznikl svět a vesmír, a ne nějaké diagramy s jablky a hruškami. Jediné, co jsem měl rád, byla hudební a výtvarná výchova.

Zatímco se všichni učili psát abecedu, já napsal svou první detektivku „Vraždy se jen hrnou“. Už si nepamatuji, co přesně tam bylo, ale vraha tehdy usvědčil otisk dna kýble s promáčklým bokem, jenž byl otisknutý v kaluži krve oběti. Tou dobou jsem měl oblíbený seriál o detektivu Colombovi a miloval jsem jeho styl vyšetřování. Bratr i otec také četli hodně Agathu Christie a pak mi dění detektivních příběhů vyprávěli, takže jsem měl dobrou inspiraci pro svou tvorbu.

V první třídě jsem měl ve škole ještě jedničky, ale s přibývajícími léty jsem začal zjišťovat, že je to nuda, že být nejlepší mi nic pozitivního nepřinese a že šprty stejně nikdo nemá rád, takže se můj prospěch pozvolna zhoršoval.

Když se nás ptali, čím v životě chceme být, byl jsem školou i jejími povinnostmi tak znechucen, že jsem řekl, že chci být důchodcem. S přibývajícím věkem se mi začala pravidelná školní docházka protivit a úspěšně jsem ji začal sabotovat, vymlouvaje se na svůj chatrný zdravotní stav.

Měl jsem taky ve třídě spolužáka Martyho, co chodil do náboženství. Byl ale protivně ironický a arogantní. I další lidi z náboženství mi byli dost nesympatičtí. Navíc otec mi vždy vysvětloval, jak co vzniklo, a nic božského v tom nebylo, jen trocha fyziky a chemie, takže jsem od všeho, co se nějaké víry týče, brzy upustil a byl jsem i rád, že mezi tyto mně nepříjemné pobožné lidi nepatřím. Koneckonců věřil jsem jen v sama sebe, což mi dávalo alespoň nějakou jistotu v životě.

Z té doby mám ale nejnepříjemnější vzpomínku, která byla na hraně života a smrti, po níž jsem začal ještě více posuzovat malichernosti života, než bylo doposud. Nějaká závist, pomluvy, nebavit se s někým kvůli nepodstatným hloupostem…

V zimě při cestě do školy jsem šel postranní uličkou, abych nešel po hlavní silnici mezi auty, protože mi to tak bylo nakázáno. Jenomže jsem uklouzl, spadl na kostrč a vyrazil si dech. Šel jsem tehdy sám a široko daleko nebyl nikdo, kdo by mi mohl pomoct. Snažil jsem se křičet, aby si mě někdo alespoň všiml v okolních domech, jenže v plicích jsem neměl už skoro žádný vzduch a ochromující tupá bolest v oblasti ledvin mi nedovolila vydat ani hlásku. Zmítal jsem se na zemi a propadal panice, protože už to trvalo dlouho, a mně se začínala motat hlava. Kolem bylo hrobové ticho a já slyšel jen své dusivé chrčení, jak jsem se snažil nadechnout a křičet. Slzy se mi valily do očí. Věděl jsem, že tenhle boj prohrávám, ale nechtěl jsem se za žádnou cenu vzdát a snažil jsem se bouchat se pěstí do zad. Síly mi ale více docházely.

Najednou jsem začal ale pociťovat takový zvláštní klid a uvolnění, jako bych snad už opouštěl své tělo. Měl jsem ale pocit, jako by u mne někdo stál a zklidňoval mne. Nepochopitelně jsem se náhle mohl zhluboka nadechnout. Ovšem nezačal jsem křičet, zůstal jsem stát na čtyřech a jen jsem brečel, nechápaje, co se to vlastně stalo. Pomalu jsem se zvedl, opíraje se o plot, a protože jsem byl rozhozený zážitkem a bolest od kostrče byla nesnesitelná, pomalu jsem se vrátil domů.

Od té doby jsem ale začal být více opatrný – lépe řečeno, začal jsem se více bát. Například začal jsem mít větší strach chodit v tělocviku po kladině. A nejen to, více jsem se už bál dělat věci, při kterých mohu spadnout na zem.

♥♥♥

Ve druhé třídě se ke mně začala nějak více hlásit spolužačka Terry. Měla kudrnaté tmavé vlasy a tmavé oči. Celkem se mi i líbila, ale jen po vzhledové stránce, neboť splňovala mou představu anděla. Jenže já měl rád takové ty něžné dušičky, a ona byla hrozně panovačná a pořád o čemkoli rozkazovala. Docela mne uháněla a já pořád netušil, jak se jí zbavit. Nejhorší bylo, že jsem začal ve škole dostávat časté migrény, a protože jsme měli moc hodnou, a hlavně mladou paní učitelku (mimochodem také byla ztělesněním mého andílka z představ, a já ji proto tajně miloval), tak mne často pouštěla domů. Aby se mi ale po cestě nic nestalo, posílala se mnou vždy nějakého žáka, aby mne doprovodil až domů. Samozřejmě vždy se jako doprovod hlásily samé holky a nejvíce mávala rukou Terry. Nevím proč, ale z devadesáti procent vybrala paní učitelka právě ji.

Na čerstvém vzduchu a při dvoukilometrové procházce domů se mi udělalo lépe. Protože Terry měla od učitelky taky omluvenku na zbytek dne, tak mne párkrát zatáhla k sobě domů, že si budeme hrát. Mnohokrát jsem ji odmítal, a protože jsem byl vždy gentleman, dával jsem jí to slušně najevo, což ale nikdy nechápala, nebo spíše nechtěla pochopit, a tak jsem byl odtažen k ní do domu. Ovšem nějaké hry s jejím panovačným přístupem byly spíše utrpením, a tak jsem si přál, ať už mi dá pokoj.

K mému údivu do třetí třídy už s námi nenastoupila, protože ji rodiče přehlásili na jinou školu, a tak jsem byl vysvobozen. Terry už jsem od té doby nikdy neviděl, i když bydlela nedaleko od nás.

♥♥♥

Asi ještě ve školce jsem k Vánocům dostal od matky malinké plyšové koťátko. Byla to taková malá kočička s hnědýma očima, srst měla sněhově bílou, kolem uší, čumáčku a na tlapkách jemně narůžovělou. Moc jsem ji měl rád a často si s ní hrával, protože jsem byl astmatik a alergik a nemohl mít živé zvíře.

Tak nějak to šlo asi do druhé třídy, ale děti rostou a mají pořád jiné zájmy. Pak přišla doba kovbojů a vojáků, ale já si s kočičkou i přes to všechno střílení pořád hrál. V té době mi naši na pouti koupili kolt na práskací kuličky. Byla to nádherná pistole z kalené oceli a černé umělé hmoty, takže byla i těžká jako opravdová. Byla i nádherně zdobená, prostě krása z Divokého západu.

Jednou jsem se oblékl jako pravý zástupce zákona a na všechno střílel. Své bílo-růžové koťátko jsem však tahal všude s sebou. Běhal jsem po zahradě a hledal svůj cíl, na koho vystřelit, když tu má muška zamířila na moji kočičku. Zamířil jsem, ale náhle jsem zůstal stát jako opařený. Došlo mi, že chci střelit na svou milovanou kočičku! Kohoutek jsem nezmáčkl. Ruka se mi začala chvět, vytryskly mi slzy a odhodil jsem pistoli na zem. Utíkal jsem za kočičkou a lítostivě brečel. Objal jsem ji, omlouval se a sliboval, že už to nikdy neudělám. Chvíli jsem se s ní mazlil, než jsem se trochu uklidnil.

Poté jsem se otočil a chtěl pistoli uklidit… ovšem byla pryč! Hledal jsem ji, ale v podstatě nebylo kde. Upustil jsem ji na betonový chodník a kolem dokola byla jen posečená tráva, a i kdyby někam odskočila, jistě by nešlo třiceticentimetrový tmavý lesklý kvér přehlédnout.

Hledal jsem ji celkem dlouho a byl jsem z toho dost špatný. Byl to fakt nádherný kousek, dost drahý a široko daleko nikdo takovou práskací pistoli neměl. Raději jsem o tom mlčel, protože jsem neměl náladu poslouchat půlhodinové monology na téma „vážení si drahých věcí“ od větší části mé rodiny.

Tu pistoli už jsem tedy víckrát neviděl, ale vždy, když jsem si na to zpětně vzpomenul, připadalo mi to jako tehdejší volba mezi citem a láskou, a bezcitností a střílením. Zanedlouho po této události mi otec sehnal konečně živé štěně. Byla to prostě jakoby odměna za mé rozhodnutí mezi kočičkou a pistolí.

♥♥♥

Tak jsem tedy konečně dostal vysněné štěňátko. Byl to jezevčík a já mu dal jméno Fík, podle pohádkového mluvícího psa Maxipsa Fíka. A tak mi s ním začala další etapa mého života a velkého přátelství.

Fík byl hodně hravý, chytrý až vyčůraný pejsek a byla s ním velká sranda. Rád chodil matce „pomáhat“ na zahradu. Zvláště když něco sázela, lehl si do stínu pod strom a pozoroval ji. Matka, plně zabraná do práce, dokončila zahrnování sazeniček a chtěla jít pro vodu k zalévání. Zjistila však, že Fík jde po celou dobu podél řádku za ní, a jak strčí sazeničku do hlíny, Fík ji vzápětí nepozorovaně zase vytáhne ven. Ovšem nesežral ji, úhledně je naskládal podél dírek na zem, sedl si a tvářil se, že čeká na odměnu za svou pomoc.

Nejradši měl ale jahody. Rád je nejen „sázel“, ale taky sklízel. V okamžiku, kdy matka vyšla z domu s miskou v ruce, vystartoval co nejrychleji k záhonku, aby nám stihl sežrat ty nejčervenější kousky, než ho matka doběhne a odežene.

Protože jsem byl astmatik, pes nesměl do domu. Fík rád lehával u dveří na terasu, aby mohl být co nejblíže k nám, ale nepřekročil práh. Ovšem když nebyl nikdo doma, přišel za mnou do obývacího pokoje, vyskočil do křesla a koukal se se mnou na pohádky. Když pak pohádky skončily, vyrazili jsme na procházku do lesa. Někdy jsme chodili i do několik kilometrů vzdálených lesů. Tyto výpravy jsme ale spolu podnikali tajně, aby o nich nikdo nevěděl - aby o mě neměli strach. Nikdy jsem se s Fíkem ale nebál, byl to můj ochránce.

Nejvíce mě ale bavilo hrát si s jeho plandavýma ušima. Vždy jsem Fíka položil na záda a po vnitřních stranách uší, jež se mu automaticky rozprostřely po podlaze, jsem ho lehce škrábal svými prsty. Jindy zase, když seděl u mne, jsem mu lehce prsty kroužil v uších. Fík jen slastně zavíral oči, olizoval mi ruce a tvář a vypadal moc spokojeně.

♥♥♥

Na Vánoce roku 1992 jsme byli, jako každým rokem, u babičky na večeři. Rozdali jsme si dárky, co jsme měli od ní, a mazali domu, neboť jsme se těšili na „hlavní chod“ nadělených dárků pod naším stromečkem. Měli jsme to jen pár minut od sebe pěšky.

Vyšel jsem jako první před branku a čekal ještě na zbytek rodiny, než se rozloučí s babičkou. Náhle jsem si všiml, že se bílý sníh začíná více třpytit. Pohlédl jsem tedy směrem k nebi a uviděl něco úžasného. Husté mraky se rozestoupily, zformovaly se hezky schodovitě do kruhů na sebe a přesně uprostřed se rozzářil měsíc, který byl právě v úplňku. Hned jsem volal všechny ven z domu a pak jsme na tu krásu všichni s úžasem koukali.

Byl to ale dost zvláštní pocit, jako bych se díval na nějaký dlouhý tunel do vesmíru. Ostré světlo z měsíce mne hypnotizovalo, vtahovalo k sobě nahoru a naplňovalo svou září. Zároveň jsem pociťoval jemné mrazení, jako by to mělo být nějaké znamení, že se něco blíží.

♥♥♥

V létě na konci třetí třídy jsem trávil odpoledne u babičky a ona právě dělala pořádek ve skříních. Samozřejmě jsem jí u toho asistoval, protože vytahovala nějaké historické věci, fotky i rozmalovaná plátna po dědovi, co už nedokončil… A mne to všechno moc zajímalo. Nejvíce mě však zaujala krabice s různými drobnostmi, jako byly fajfky, zapalovače, kovová pouzdra na cigarety či zápalky. V neposlední řadě tam bylo i několik nefunkčních hodinek.

„Babí,“ zeptal jsem se, „vždyť nejdou, tak proč je teda vlastně schováváš?“

Babička mi řekla, že už jsou tam špatná pérka, takže už ani nejdou natáhnout, a že je má jako památku na dědu. Jedny hodinky mne však až hypnotizovaly, takže mi to nedalo a vytáhl jsem je z krabice. Chvíli jsem je držel v dlaních, pak jsem jimi zatřásl, jestli v nich není něco uvolněného, natáhl jsem je – a hodinky začaly tikat.

„Babí, vždyť fungují…“ řekl jsem a vytáhl další.

Udělal jsem s nimi stejný „opravářský“ postup jako u těch prvních, a opět začaly tikat.

U těch dalších už jsem automaticky odklopil zadní kryt, protože mne hlavně zajímalo, jak to v hodinkách vlastně vypadá, profoukl a prstem podloubal mezi těmi milióny koleček, natáhl a hodinky zase začaly tikat. Je pravda, že některé z hodinek šly asi jen deset minut, ale pak s nimi stačilo jen zatřást a tikaly dále. Babička mi nakonec řekla, ať si tedy jedny nechám za to spravení. Vybral jsem si tedy ty, co mě tak hypnotizovaly.

Byla doba, kdy frčely digitálky s různými melodiemi, kalkulačkami či kalendáři a kdoví čím ještě. Já však jsem hrdě nosil obrovské hodinky po dědovi, větší než mé zápěstí – ty, které jsem si sám opravil. Samozřejmě se mi za to ve škole spolužáci smáli a bratr mi ironicky říkal „pan hodinář“.

Dokonce pak ještě několik let poté mi teta (sestra mé babičky) nosila hodiny na spravení, které jsem vždy, ani nevím jak, dal do provozu. Ale časem už bylo vše na baterky a nad tím už jsem neměl svou „opravářskou“ moc.

♥♥♥

Když jsem byl ve čtvrté třídě, naši řešili koupi auta. Moc peněz jsme neměli, a tak otec nechal dotáhnout přes známé starý trabant z Německa, co byl za pár korun. Bylo ale konečně čím jezdit. Otec byl celkem srandista, takže ho napadlo, že by ta „plečka“ mohla dostat nový lak, a že když je to takový „šrot“, tak by se mohl natřít na růžovo, jako ten tank – památník v Praze, co ho po revoluci pořád natírali aktivisti růžovou barvou.

Já s tetou Gitti

Tenhle nápad se mi hodně líbil, neboť jsem měl právě v oblibě sérii komedií s Peterem Sellersem o šéfinspektoru Clouseauovi, kde se mi líbil onen kreslený růžový panter. Tak jsem jen dodal, že bych ho mohl nakreslil na kapotu. Otci se nápad líbil. Vzali jsme tedy spolu s matkou a otcem barvy se štětcem pro malování pokojů a začali náš plán realizovat.

Otec po revoluci odešel z vojenské služby do civilu a mezi tím, než se stal kapitánem na policejní škole, zkoušel dělat dealera u jedné firmy, kde v nabídce měli vodě odolné barvičky. Koupil je tedy a já dostal za úkol namalovat pantera.

Trochu více jsem se pro to nadchnul a přehodnotil tak svůj původní plán nakreslit na kapotu pouze hlavu. Malinkou hlavu koukající vpřed jsem nakreslil na kufr vozu, na dveře už pak větší hlavy panterů koukající vpřed ve směru jízdy, a na přední kapotu velkého růžového pantera, jak vyskakuje z motoru, proráží kapotu a v rukou drží šroubovák a klíč. Aby každý věděl jméno našeho auta, dokreslil jsem ještě pod obrázek nápis „Růžový panter“. Ono bakelitové německé vozítko se tak zanedlouho stalo velmi známým nejen u nás ve vesnici, ale i po celém okrese, a každý věděl, komu patří.

Růžového pantera jsem měl hlavně jako takový svůj pojízdný dům. Trávil jsem v něm spoustu času hlavně se svým psem Fíkem. Hrál jsem si tam na řidiče a on mi u toho asistoval. Přilepil jsem do auta lepicí páskou náš starý přehrávač na kazety, abychom tam měli co poslouchat, a chodil jsem se tam i učit.

Protože naše zahrada byla mírně z kopce, s bratrem jsme auto vždy roztlačili, za jízdy do něj naskočili a jeli s ním bez motoru až na konec zahrady. Poté jsme ono lehké bakelitové vozidlo vytlačili zpět před dům a naši „zběsilou“ jízdu několikrát opakovali, přičemž jsme se střídali v řízení.

Se sousedkou Marou jsme zase často psávali úkoly na střeše Trabantu a já si plánoval, že až budu velký, budu v něm bydlet jako v karavanu a spolu s Fíkem budeme jezdit po světě.

♥♥♥

Na začátku třetí a čtvrté třídy jsme jezdívali se známými na hory do Tater. To se mi extra líbilo, hlavně kvůli tomu, že jsem nestihl začátek školního roku, a ještě si tak příjemně protáhl o týden prázdniny na dovolené.

Nízké Tatry – 1994

Bylo tam vždy nádherně, a já si plánoval, že se do hor jednou přestěhuju. Dokonce už jsem si vybral i místo. Bylo to u malého jezírka na samotě, zleva, zprava, i zezadu byly lesy, a jen zepředu nad jezírkem byl otevřený prostor, kde se tyčilo pohoří nádherných tatranských hor.

Chtěl jsem, že si tam jednou postavím srub, a protože se mi tou dobou líbila má spolužačka Helen, plánoval jsem, že tam budeme žít spolu, daleko od lidí.

Podnikali jsme denně túry, někdy až 30 kilometrů, vycházeli jsme brzo ráno a vraceli navečer, takže jsem býval pěkně zničený. Vždy mě bavilo, zároveň i udivovalo, s jakou lehkostí a energií to zvládám, navíc když jsem byl astmatik, ale vysokohorský vzduch dělá divy. Přeskakoval jsem z kamene na kámen neohroženě, lehoučký jak pírko, a smál se těm, co z posledního funěli dole pode mnou. Začali mi proto říkat kamzík.

Byl jsem jako bájný elf. Našel jsem si techniku, jak našlapovat na zmrzlý sníh tak, abych se neprobořil do závěje a nenechával za sebou prošlápnuté stopy. Bavilo mne to a připadal jsem si tak nějak nadpřirozeně.

V té době jsem také propadl kamenům. Nacházel jsem různé kamínky, jež měly stejný tvar jako hory, které jsme vždy procházeli. Vozil jsem si vždy domů plný ruksak šutráků, až jsem se bál, že mně s tím nepustí přes celnici, že něco pašuji. Doma jsem si z těch kamenů stavěl model Tater, kde jsem všude byl. Když jsem si ale s těmi kameny hrál, dobíjely mě vždy jakoby energií a klidem. Tehdy jsem díky tomu chtěl být geolog.

Nakonec jsem kameny ale naskládal do akvária a stavěl z nich útesy. Mezi ně jsem postavil vrak lodi, kterou jsem si dovezl z dovolené v Německu, a měl jsem všechny vzpomínky z dovolených pěkně pohromadě. Matku jsem pak ukecal, ať mi koupí rybičky, takže jsem si vytvořil takový podmořský svět plný vzpomínek.

♥♥♥

Ve čtvrté třídě jsem odjel v zimě do lázní v Jeseníkách. Zprvu jsem se i těšil, protože to pro mne mělo být zase něco nového, ovšem hned po příjezdu mi spadly růžové brýle.

S příjezdem do lázní mne sice uvítal nádherný palác, kde byl příjem. Vše tam bylo nádherné ve zlatě a mramoru, a připadal jsem si jako v pohádce a byl jsem i nadšený. Ovšem z hlavní budovy nás odkázali na dětskou budovu, která stála opodál. Byla to hrůzostrašná barabizna s oprýskanou omítkou. Škola, jež stála kousek vedle, byla asi z roku 1800. Ne že by nebyla nostalgicky krásná, ale uvnitř jsme se všichni báli chodit sami, protože to tam mělo samo o sobě hororovou atmosféru. Taky obrovské dřevěné točité schodiště vrzalo, i když po něm nikdo nešel.

K tomu všemu tehdy ještě vedení nedoporučovalo u malých dětí návštěvy, aby je to psychicky nerozhazovalo. Takže jsem tam nakonec měsíc a půl bloudil sám a opuštěný po areálu a sledoval, jak jiné děti, jejichž rodiče doporučení nerespektovali, mají každý týden návštěvy. Trávil jsem věčně čas na pokoji, kreslil si dinosaury a odpočítával hodiny, kdy konečně pojedu domů. Ještě že jsem tam měl asi o rok mladší nápadnici Elis, která si často se mnou hrávala na dinosaury, protože je taky měla v oblibě.

To, že jsem nebyl právě moc společenský a trávil čas na pokoji, mne i zachránilo od situace, kdy do společenské místnosti hodil někdo zvenčí dělobuch se slzným plynem a všichni, co tam byli, měli poleptané sliznice.

Tehdy byla rozlučková diskotéka na ukončení pobytu, kam šli všichni. Měl jsem ale takový divný, nepopsatelný pocit, že tam nemám jít, jako by mi něco pořád říkalo „nechoď!“. Řekl jsem tedy, že mne bolí hlava, a zůstal jsem na pokoji, kde jsem si kreslil. Asi za půl hodiny jsem slyšel výbuch, panický křik a za chvíli se všichni vraceli s nějakými následky.

~ Parťák ~

O prázdninách před začátkem páté třídy jsem začal více kamarádit s bratrancem Lucasem. Do té doby jsem měl jednu kamarádku, a to o rok mladší sousedku Maru. Byl jsem vždycky samotář a nepotřeboval žádné kamarády, takže mi Mara bohatě stačila a bylo mi s ní dobře. Ostatně mezi ženami jsem se cítil vždy lépe než mezi kluky, tak proč si hledat nové kamarády.

Jednoho dne se ale Lucas objevil u mých dveří, jestli nejdu ven, a od té doby jsem se ho už nezbavil. Doposud jsme se spolu moc nestýkali, ovšem v tento den jsem našel svého parťáka, se kterým jsme se báječně doplňovali. Akorát že on u jednoho nikdy dlouho nevydržel. Takže jednu dobu jsme se plně věnovali akvaristice, chodili jsme do lesa a plánovali stavět chatu, poté začali vyrábět nádherné modely starodávných lodí z dýhy, pak zase starodávné truhlice…

Dodnes mám v ložnici jednu vyrobenou truhlici, do které si schovávám drobné památeční věci – jediný výrobek z té doby, co jsme při přestavbě domu nevyhodili. Původně měla kopulovité víko s tajnou schránkou, kam jsem si schovával sladkosti. Ta se ale časem rozpadla.

Nejlépe nám šla ale výroba kytar. Oba jsme tehdy začali poslouchat hardrockovou kapelu AC/DC a mě napadlo, že si vyrobíme nástroje a taky založíme kapelu. Od úvahy nebylo daleko k činům, takže: Já rád kreslil, tak jsem udělal návrh. – Lucas to uměl se dřevem, takže kytaru vyřezal a opracoval, a od svého otce zjistil, jak se dělají mezery na hmatníku. – Já mezi tím vkládal do těl kytar staré mikrofony, co otec kdysi donesl z kasáren, pro ozvučení a na vedení přidělával potenciometry a kondenzátory, vyštípané ze staré televize, pro měnění zvuku. Nakonec jsem ještě přišel na to, že když do kobylky ke strunám upevníme něco, co strunám bude vadit, do čeho budou při hraní narážet, získáme tak onen kovový zvuk elektrické kytary. – Pak už stačilo jen natřít barvou a nalakovat. To byla doba, kdy jsme si v jedenácti letech vytvořili imaginární firmu na výrobu elektrických kytar s názvem LT Guitars.

Dále to však chtělo něco, přes co budeme hrát, proto jsem vytvořil návrh na kastli mojí nové hi-fi věže. Lucas to opět vymodeloval ze dřeva a já tam pak dosadil vše, co jsem potřeboval: autorádio, co jsem sehnal od souseda, trafo ze staré autodráhy (pro napájení autorádia). Zbylo místo i na pořadač pro audiokazety, nahoru pěkně gramofon a na přední stranu jsem přivedl vstup pro kytaru, výstup pro sluchátka, analogový měřič decibelů, co jsem vyštípal ze starého magnetofonu, hlavní vypínač, a to vše osvětlené žárovkou z kapesní svítilny. To celé jsem nastříkal černou barvou a měl jsem originál hi-fi sestavu značky LT (upřímně řečeno, divím se, že mě to nezabilo).

Pak jen stačilo napojit obrovské reproduktory, jež se nám válely ve sklepě, umístit je na šatníkovou skříň, abych měl pořádný subwoofer, a pro lepší dokreslení prostorového zvuku jsem napojil menší reproduktory do rohů pokoje – také vyštípané ze staré televize.

V té době jsme si také spolu s Lucasem vytvořili takový skoro až „šamanský rituál“. Chodívali jsme často do lesů a občas nám naše plány chtěla překazit bouřka. Jednoho dne jsme byli u mne v pokoji a chystali se vyrazit ven, ovšem zpoza okolních hor se začala valit černá mračna doprovázená blesky a hřměním. Spontánně nás napadlo vyjít na krytý balkón s kazeťákem a oba jsme začali tančit jako šílenci za zvuku „Thunderstuck“ od AC/DC, ve snaze zahnat bouřku. To se nám kupodivu povedlo, proto jsme tento rituál opakovali vždy, když se na naši vesnici hnala nějaká nepřízeň počasí a chtěla nám tak překazit naše plány. S pomocí tohoto rituálu nás bouřka vždy obešla nebo trvala jen deset minut a poté vysvitlo slunce. Tím pádem jsme mohli vyrazit ven a nabyli tak dojmu, že dokážeme ovládnout počasí svou myslí.

Lucas vždy tvrdil, že musel být v minulém životě indián, a na základě jeho šamanských tanců či prudké povahy se také tomu dalo věřit.

Stále byly nové a nové nápady, takže jsme měli pořád napilno. Už jsem se také méně stýkal se svou sousedkou Marou, neboť její zájmy byly pro mne moc ženské a netechnické. Jeden z dalších důvodů byl ten, že mne neustále provokovala písní „Japonečka“. Tuhle písničku jsem nesnášel už jen proto, že byla pomalá a smutná. Mara si k ní ale vytvořila vlastní text na mne a jednu spolužačku z mé třídy, o které tušila, že se mi líbí.

Text zněl: „V Jokohamě v přístavu, kde noc vládne tmou, loučil se tam Thómasek se svou Hélenkou…“

Tohle mě však rozpalovalo do ruda, a ani jsem pořádně nevěděl proč. Na důvod těchto mých nenávistných pocitů vůči téhle písničce jsem ale měl přijít později.

~ Nápadnice ~

Když jsem byl v šesté třídě, strýc Radoš si našel novou přítelkyni. Měla už dvě dcery, a starší z nich Kristen byla stejně stará jako já. S Kristen jsme si hned padli do oka. Byla hodně upovídaná, ráda se smála a byla celá taková pozitivně laděná.

Zanedlouho se tedy nastěhovaly k mému strýci a Kristen se mnou nastoupila do sedmé třídy. Sedli jsme si spolu asi nejvíce ze všech, jako by jela na mé vlně. Byla otevřená, smála se mému suchému humoru a všem kravinám, co jsem pro ni vymýšlel. Tou dobou se mi líbily povídky Šimka a Grossmanna, a já tak začal tvořit vlastní povídky v podobném duchu a dával to číst jen jí, protože nikdo u toho neměl tak otevřené pozitivní reakce jako ona. Vždy se až zajíkala smíchy. Díky tomu jsem jí začal říkat Oslíček.

Časem se narodil její bratr – můj bratranec Vendy. S ním v kočárku jsme pak spolu chodili na procházky. Byli jsme jako taková rodinka a lidi se mě několikrát i ptali, jestli spolu něco nemáme. Bral jsem ji ale jen jako dobrou kamarádku, nic víc, protože mé srdce patřilo už dlouhé roky jedné hnědooké černovlásce ze třídy, která byla mou tajnou láskou, o níž tehdy věděl jenom bratranec Lucas. Také Mara, ale ta spíše jen tušila.

♥♥♥

Helen jsem znal už od školky a nastoupili jsme spolu i do stejné třídy ve škole. Začala se mi ale líbit až ve třetí třídě. Měla dlouhé černé vlasy, nádherné velké hnědé oči a ten nejkrásnější úsměv, co jsem kdy viděl – jako ten můj andílek z představ. Byla roztomilá. Nebyla z těch uřvaných holek, vyžadujících si pozornost. Byla klidná, usměvavá, hodná a působila na mě vždy tak záhadně, nečitelně, ne jako ostatní lidi, které jsem hned prokoukl, co má kdo za jakou povahu. Byl to takový můj andělíček, kterého jsem se bál oslovit, protože jsme se nikdy moc nebavili a já byl stydlivý.

Jak člověk dospívá, tak postupem času asi v páté třídě mne začala Helen přitahovat ještě více. Bál jsem se na ni ale něco zkusit, abych si ji spíše neodpudil. Byl jsem celkem nemožný, a navíc jsem věděl, že mne bude mít spíše za hňupa než za borce, se kterým by snad chtěla chodit. Měl jsem to tedy jako velké tajemství, které jsem prozradil jen Lucasovi, protože jsem věděl, že se mu dá věřit. Byl přece taky tajnůstkářský Štír jako já.

Větší spád vše nabralo v sedmé řídě s příchodem a čím dál větším přátelením se s Kristen a vygradovalo to dva dny před Valentýnem. Byl jsem u Kristen doma a vedli jsme spolu ty pubertální řeči okolo Valentýna. Najednou se mě Kristen zeptala, co jí dám na Valentýna, že ví, že ji miluji. Řekl jsem jí, že to není ona, pro koho mi mé srdce plane, že je to někdo jiný. Dlouho se ze mne snažila dostat, o koho jde, a pořád říkala, ať nelžu, že ví, že je to ona, ale já byl neoblomný. Nakonec mi řekla, ať to povím, jinak všem rozkecá, že spolu chodíme. To jsem ale nemohl dovolit, protože jsem v té době začínal více kroužit kolem Helen. Snažil jsem se s ní víc komunikovat a byl celkem na dobré cestě! Nechtěl jsem situaci ovlivnit falešnými domněnkami, tak jsem to Kristen nakonec prozradil. Ale ona hned, že teda všem rozkecá, že miluji Helen.

„No, co už, aspoň to bude venku, a budu vědět, na čem jsem,“ řekl jsem si.

Valentýn vyšel na sobotu a já byl celý nervózní, co bude po víkendu. V pondělí jsem přišel do školy o hodinu později, protože holky měly tělocvik a kluci volnou hodinu. Šel jsem do šatny se převléknout a procházel jsem kolem třídy, kde už byly holky, a všechny se na mě usmívaly.

„Tak, a je to venku!“ pomyslel jsem si.

Do šatny chvíli později za mnou vtrhla Kristen a s úsměvem mi oznámila, že Helen mě nemiluje a že mi vzkazuje, že by se mnou nikdy nic nemohla mít. Něco podobného jsem sice očekával, ale moc mě to od ní mrzelo, že mi dále vzkazovala přesně ta slova, co jsem denně slýchával od mého bratra. Nevěřil jsem svým uším, protože od Helen bych tohle vážně nečekal. Byl jsem z toho v depresi a nikdy jsem nenašel odvahu jít za Helen a vyříkat si to s ní. Napsal jsem jí sice pár zamilovaných dopisů, ale to nikam stejně nevedlo, spíše to ještě zhoršilo celou situaci, protože Helen se mi začala vyhýbat.

Styděl jsem se za sebe a byl jsem sám na sebe naštvaný, že jsem opravdu takový, za jakého mě celý život měl můj bratr – a teď i Helen a podle reakcí, co jsem pozoroval, i celé okolí.

Když jsme ještě s Lucasem vyráběli modely lodí, vyrobil jsem si z dýhy malé otevírací srdíčko, které jsem nosil na krku a vevnitř měl její fotku, kterou jsem si vystřihl ze společné školní fotografie. Po téhle aféře jsem ho ale musel zničit, abych na ni mohl lépe zapomenout, neboť jsem se stále jen utápěl v slzách z neopětované lásky. Dospěl jsem tedy k názoru, že to chce radikální změnu v mém životě, a zakázal jsem si také na ni myslet, dokud ze sebe nevytvořím toho borce, co ze mě všichni chtěli mít, a Helen se pak sama do mne zamiluje!

♥♥♥

Do konce roku jsem se snažil dostat Helen z hlavy. Šlo to celkem hladce, neboť jsme s Lucasem pořád něco vymýšleli, takže nebyl čas na deprese. V té době bylo v módě drhání indiánských náramků. Šlo mi to skvěle, ale po nějakém čase mě přestávalo bavit dělat jen proužky či šipky. Zkusil jsem tedy něco odvážnějšího: náramek z padesáti pěti bavlnek dvou barev a logo mé oblíbené kapely AC/DC. Trvalo to déle, ale povedl se. Tak jsem tedy ještě přitvrdil. Tentokrát jsem si vybral čtyři barvy a 111 bavlnek a začal jsem vytvářet nápis naší „imaginární“ kapely „Ancienttatters“ (Starověká veteš), v níž jsme byli spolu s Lucasem a našimi vlastnoručně vyrobenými elektrickými kytarami. Nad tím vším ležela žena.

Nakonec jsem do rohu připletl své iniciály, aby každý věděl, kdo je tvůrcem. Nevím, proč jsem si vybíral právě takový počet bavlnek, prostě vždy mi ta čísla připadala taková magická. „Náramek“ trochu větších rozměrů se taky povedl a všichni z toho byli paf. Jenže tohle ale stále nebylo to „pravé ořechové“, abych se cítil více IN.

Začátkem prázdnin ale přišlo trochu odreagování, kdy jsem svou změnu přestal řešit. V době, kdy mne odmítla Helen, odmítla také Lucase Kristen, která se mu líbila. Tehdy se Lucas naštval a sebejistě oznámil, že si my dva najdeme nové „buchty“, aby Helen s Kristen začaly žárlit.

A přání se mu opravdu vyplnilo. Čirou náhodou se zanedlouho objevily dvě „nápadnice“. Do chatové oblasti v lese, kam jsme s Lucasem denně chodili, přijely na prázdniny dvě mladé sestry, asi tak v našem věku.

Chodili jsme si schválně sednout k jejich chatě na mez a čekali, jestli přijdou blíž. Ze začátku, když si nás všimly, vždycky odešly do chaty, kde nás „tajně“ sledovaly oknem. Ovšem jednoho dne změnily taktiku, vzaly svého psa a vyšly směrem k nám. S tím jsme ale nepočítali, takže jsme se na sebe s Lucasem jen podívali, zvedli jsme se a tentokrát jsme zdrhli my.

Schovaní za křovím jsme je sledovali a přemýšleli, co teď. Někoho z nás napadlo, že tam vběhneme a budeme dělat, že nás honily včely, a proto jsme museli utéct!

„OK.“

S myšlenkou „chceš být borec, tak jdi do toho“ jsme oba vyběhli z křoví směrem k mýtině, kde holky stály.

Proběhl jsem hustým lesíkem a skočil z mírného srázu jako akční hrdina, při dopadu udělal salto, chvíli se zmítal na zemi ve smrtelné křeči, poté vyskočil jak Sergej Bubka na olympiádě v dobách své největší slávy a s vyděšeným výrazem, imituje pohyby karatisty, jsem vyhrkl: „Kde je?“

„Kdo?“ vyjeveně na mne zíraly holky.

„Ten roj včel, co nás pronásledoval!“ odpověděl jsem a zrakem hledal Lucase, jenž však podle zůstal schovaný za křovím a nechal mne v tom samotného.

„A co nám chodíte na náš pozemek?“ optaly se výhružně sestry.

„Se nám líbíte, ne?“ odpověděl jsem s úsměvem a povýšenecky.

Poté jsem se zahleděl do dáli, a řekl: „Ó bóže, ty včely asi Lucase dostaly, musím mu běžet na pomoc!“

Ještě než jsem odběhl, tak jsem se stihl s dívkami seznámit.

Na dalších čtrnáct dní jsme měli o zábavu se sestrami postaráno, než nám odjely. Jen jedna věc mi pořád vrtala hlavou. Proč u jiných holek se chovám normálně, jsem přirozený, zábavný, jsem schopen je i sbalit, ale u Helen ne? Když jsem s ní, jen tupě čumím, nic mě nenapadá a nejsem pomalu schopný se s ní ani o něčem bavit. Prostě chovám se jako blb.

~ Pevný jako skála ~

Na začátku 8. třídy jsem nastoupil do lázní v Luhačovicích, kvůli mému astmatu. Vůbec jsem se tehdy netěšil, neboť jsem byl ve čtvrté třídě v jesenických lázních, a mé zážitky byly spíše deprimující. Říkal jsem si však, že teď už jsem větší, takže to bude v klidu.

Omyl! Zlaté Jeseníky! Tato léčebna byla něco mezi ubytovnou pro sociálně slabé a duševně choré jedince – a pasťákem. V oknech mříže, stále pod dozorem, malé děti brečící, že chtějí domů, a starší, co šikanovali ty mladší, všichni byli na sestřičky drzí a sprostí…

Největší strach jsme měli ale z Jarýna. Říkali jsme mu tak, protože byl strašně jednoduchý a k tomu ještě mentálně zaostalý. Všem jen vyhrožoval, že ho zláme a že bude opouštět lázně na vozíku, a nikdy u něho člověk nevěděl, jestli si dělá srandu, nebo to myslí smrtelně vážně.

Celkem jsem se divil, že jsem takové té hlavní vlně šikany vždy unikl. Byl jsem sice takový neutrální, ale ti „drsňáci“ mě vždycky nějak brali mezi sebe. Vůbec jsem to nechápal. Pamatuji si, že ti nejstarší každý den vtrhli na nějaký pokoj, který mezi sebou vylosovali, a všechny zmlátili. Když padl los na náš pokoj a vtrhli tam, vždy jsem ale slyšel od jejich vůdce, který si nechal říkat Madjo: „Thomase ne, ten je náš a je v pohodě!“, zatímco zbylí dva spolubydlící se v slzách váleli na podlaze zabalení v dece a ostatní do nich kopali.

Měli jsme taky paní kulturní, které jsme přezdívali Gestapo. Byla nesnesitelně uřvaná, vždy nám jednou týdně vyházela komplet celou skříň, ať si ji znova přerovnáme.

Byl jsem tedy v prostředí, kde jsem se konečně mohl stát tím „drsňákem a borcem“, což po mně všichni vyžadovali. Trochu víc jsem se sice otrkal, ovšem zase všechno mi moc nešlo pod kůži. Přišel jsem ale na to, že když se přizpůsobím lidem tak, jak mne chtějí mít, vyvaruji se problémů.

Byl tu ale ještě jeden zvrat, a to podstatně větší. Hned po nástupu do lázní se mě ostatní z děcek často ptali, jestli chodím na základní, anebo na zvláštní školu. Nebyl jsem si jistý, co tím všichni myslí, vždyť jsem byl úplně normální. Došlo mi to, až když si mne po týdnu zavolali na ošetřovnu a ptali se mě, co mám s nohama, že ve zdravotních záznamech nemám psáno, že bych měl nějakou vadu. Tehdy jsem se rozbrečel, protože už tak jsem byl dost vynervovaný z toho pasťáku, a navíc jsem byl přeci zdravý! Teď najednou jsem stál v místnosti, kde byli všichni zděšení, jako že se se mnou něco vážného děje, jako bych měl snad do týdne zemřít. Brečel jsem a stále opakoval, že nevím!

Po dobu pobytu jsem si ale i já začínal uvědomovat, že při chůzi více poskakuji než jiní a že mne po delších procházkách bolívají nohy.

Poslední noc před odjezdem se stala opět taková zajímavá věc, stejně jako v jesenických lázních. Probíhala „kanadská noc“ (rituál, kdy vás ve spánku pomažou zubní pastou). Já se druhý den ráno ale vzbudil na rozdíl od spolubydlících nepomazaný. Myslel jsem, že nade mnou držel zase ochrannou ruku Madjo, ale mýlil jsem se. Tentokráte nade mnou drželo ochrannou ruku zase něco vyššího.

Při ranní cestě na snídani se ostatní „drsňáci“ ptali, jestli jsem v pohodě, byli vyjevení a vzdalovali se, jako bych snad měl mít nějakou smrtelně nakažlivou nemoc. Zeptal jsem se tedy Manyho z protějšího pokoje, který byl asi tak nejnormálnější z „drsňáků“, co se děje a jak to, že nejsem pomazaný.

Ten se na mne díval celkem rozpačitě a pak se mě zeptal: „Ty nic nevíš?“

Vzal si mě trochu stranou od sestřiček, ať to neslyší.

„Ty jsi nám včera nahnal pěkný strach! My jsme nevěděli, jestli máme volat sestru na pomoc, nebo co máme dělat! Odkryli jsme ti peřinu, že tě pomažeme, ale ty jsi najednou otevřel oči. Vykulil si je na nás a začal si se třepat, jako bys dostal nějaký záchvat, chrčel si nějaké zvláštní slova, jako nějaký Satanáš. Všichni jsme z tebe měli takový strach, že jsme radši utekli zpět na pokoje, a Jarýn z toho dostal záchvat, takže jsme sestru nakonec museli volat jemu!“

Strašně mě to rozesmálo, ale Many měl stále vážnou tvář, takže jsem usoudil, že asi nekecá. Já si ale nic nepamatoval. Spal jsem tvrdě celou noc a ani nevím, že by se mi třeba něco špatného zdálo.

„Nu což,“ pomyslel jsem si, „alespoň jsem zachránil ostatní z děcek před pomazáním, co měli být na řadě hned po nás.“

Při tomto lázeňském pobytu jsem ale zažil svoje nejsilnější „déjà vu“, které jsem kdy měl. Bylo to hned v den nástupu, kdy mě do Luhačovic vezli autem má druhá babička s dědou (z otcovy strany) a matkou. Tehdy jsme seděli sami s babičkou venku před budovou, koukali jsme oba nahoru, kde na zamřížovaných balkónech na sebe sprostě pořvávali mladí lidi, jiní se zase drželi rukama za mříže, a plivali na ty, co stáli a řvali na balkóně pod nimi.

„Ježišikriste,“ zašeptala babička, „tady je to jak v nějakém pasťáku!“

V tu chvíli jsem s naprostou přesností věděl, že tohle to se už někdy stalo. Vzpomínka v mé mysli se však přehrála černobíle a já v tu chvíli nevěděl, jestli se mi o téhle situaci buď zdálo, nebo jsem ji v minulosti už opravdu prožil. A tahle myšlenka mi brouzdala v hlavě snad celý dvouměsíční lázeňský pobyt.

♥♥♥

Když jsem se vrátil z lázní zpět do naší školy, naše třídní učitelka řekla mému otci, že jsem se změnil, že už se stal ze mě konečně chlap. To bylo pro mne dobrým znamením, že už se ze mě stává ten drsňák, co všichni chtěli.

Také nám přibyl do třídy nový žák. Říkali jsme mu Bohuš. Byl ze sociálně slabší rodiny, sebejistý, měl vlasy do pasu, chodil v otrhaném svetru, zpíval v punkové kapele a v té době už pil, kouřil trávu a kdovíco ještě. Byl však dobrá duše, takový „správňák“. Seznámili jsme se, ovšem nijak důvěrně, bral jsem ho jako ostatní spolužáky, občas jsme prohodili pár slov, ale víc nic.

Zanedlouho jsem měl mít narozeniny, tak jsem chtěl udělat malou oslavu pro pár přátel v našem sklípku. Sousedka Mara se mi ale svěřila, že se jí Bohuš líbí a že by se s ním chtěla seznámit, jestli bych ho taky nepozval. Ona že mi zase na oplátku dovede pár svých kamarádek, ať je nás víc. Tak jsme si tedy plácli, že jo.

Na oslavě jsme se všichni navzájem seznámili, ale já si s Bohušem hned padl do noty nejvíce ze všech. Zjistil jsem, že máme hodně společných zájmů. Oba jsme dobře malovali, psali jsme texty, verše, povídky, poslouchali rockovou muziku, jen v trochu rozdílném žánru. Byl taky tak kreativní a měl opravdovou kapelu, o které já jen snil. Měl skoro stejné vlastnosti jako já, tak mi vždy vrtalo hlavou, proč mají všichni plnou hubu Bohuše, zatímco mne si lidi vůbec nevšímali. Myslel jsem si, že to bude asi tím, že pije, kouří, chodí na zábavy a žije si svým vlastním životem. Bratr mi ho dokonce dával za příklad, protože se s ním seznámil někde v hospodě. Stal se tedy pro mne takovým učitelem, kterého jsem se snažil kopírovat.

Já u Bohuše doma.

Jednou jsme šli ze školy domů dříve. Já, protože mi zakázali kvůli mému astmatu tělocvik, a on, protože se mu prostě nechtělo, tak zdrhnul se mnou a zatáhl mne do hospody, co stála vedle školy. V hospodě jsme byli jen my dva a výčepní, co Bohuše znal, takže dříve, než jsem stačil pozdravit, nám na tácku přistála dvě piva. V klidu jsme sledovali oknem hospody, jak celá naše třída běhá kolem na čas, smáli jsme se a pili pro nás zakázaný alkohol. Domů jsem pak šel po dvou hodinách jako „Rintintin“ a cestou jsem se ze sebe snažil vyvětrat to hospodské aroma.

Začal jsem tedy postupně chodit ve vytahaném oblečení, přestal si stříhat vlasy, začal žít bohémským životem, postupně se učil pít, chodit na zábavy a začal pořádat večírky pro nové známé, kde alkohol tekl proudem. Lidi se začali o mne více zajímat a já začínal mít čím dál více kamarádů – a mně se tenhle život začínal líbit.

Jako větší „drsňák“ jsem se cítil i proto, že naši se rozhodli podnikat v lihovinách. Budovu firmy na výrobu alkoholu jsme stavěli svépomocí a já s Lucasem jsme tak dostali brigádu: museli jsme každý den nasbírat v lese vlečku kamení. A do toho jsme ještě pomáhali na stavbě. Ač tedy zedřený jako Bulhar, konečně jsem se cítil jako chlap.

Na začátku osmé třídy jsem měl čtyři přátele: Kristen, Maru, Lucase a svého psa Fíka, kteří mi k životu bohatě stačili. Na konci osmé třídy jsem měl ale už za velké kamarády půlku naší třídy a asi dvacet náhodných opilců, s nimiž jsem se díky Bohušovi seznámil a kteří mne brali jako lihového bosse. Jako bonus jsem získal za přítele ještě výčepního z hospody. Byl jsem konečně už drsňák a chlap. Kdekdo z vesnice mě najednou znal a mé jméno se neslo široko daleko po okolí.

♥♥♥

Koncem deváté třídy na začátku velkých prázdnin jsme se rozhodli se spolužáky, že založíme konečně mou vysněnou kapelu. Ta Bohušova už se stejně rozpadla, takže měl v té naší zpívat, Romeo, co s ním chvíli hrál, že bude hrát na bicí, Philipe, který sice neuměl pořádně na nic, řekl, že bude hrát na cokoli, a já na kytaru, ač jsem na ni uměl asi jen čtyři akordy a zbytek mě přímo při zkouškách doučoval Philipe. Po čase se k nám přidal Juri, o rok starší známý ze školy; hrál na basu.

No popravdě řečeno, byla to hrůza a děs, jak by řekl můj děda: „Nědalo sa to ani řiťú poslúchať“, ale aspoň jsme měli jak zabít čas. Vysněná kapela se v mé mysli rozplynula jako dým, neboť každý chtěl hrát jiný styl. Zjistil jsem, že Bohuš nemá hudební sluch, a navíc nebylo pořádně na co hrát. Ovšem byla to sranda, zvláště když Philipe musel hrát na bicí ulomenou nohou od židle a maxijehlicí na pletení, vypůjčenou z rekvizit místního amatérského divadelního souboru, protože Romeo nedorazil na zkoušku a paličky od bicích měl u sebe.

Nakonec byl to ale můj splněný sen. Byl jsem „drsňák“ z rockové kapely, s dlouhými vlasy, měl jsem spousty fanoušků, každý mě najednou znal…

K dokreslení „drsňácké“ situace jsem nakonec pojmenoval kapelu Bestia. Bylo to výstižné a znělo to tvrdě. Taky jsem pro kapelu nakreslil i naše „drsňácké“ logo.

~ V ráji ~

Psal se rok 1999 a já byl v deváté třídě. Protože se ale má chůze pomalým způsobem zhoršovala, dostal jsem doporučení na další lázně. Byly to však lázně zaměřené na pohybové, nikoliv na dýchací ústrojí. Každopádně jsem byl značně znechucen prožitky ze dvou předchozích lázní a vůbec jsem tam nechtěl.

Do lázní mě tedy přijali až napodruhé. Napoprvé jsem v den odjezdu dostal horečku, takže mě přímo při nástupu po prohlídce poslali obratem domů. Napodruhé jsem tedy jel do Klimkovic asi po třech týdnech marodění a měl zase to nejčernější očekávání. Areál byl sice krásný, moderní, bez mříží v oknech, ale estetika byla to poslední, co jsem řešil. Šlo to tam ale úplně jinak. Přístup byl individuální, nepřijímalo se celé oddělení, ale jednotlivci, procedury byly taky individuální a v kolektivu panovala dost přátelská a pohodová atmosféra.

Přijali mě na oddělení, kde byli dohromady holky i kluci kolem deseti let. Byl jsem tam tedy nejstarší ještě s jedním vozíčkářem Davym, s DMO, ke kterému mě dali na pokoj, abych mu pomáhal. Ukázalo se, že Davy je v pohodě, že máme hodně společného, hlavně v hudbě, takže jsme se hned spřátelili. Celkem jsem byl ale zvědav, jestli na ostatních odděleních jsou další starší kluci, ať máme s kým pokecat. To jsem ale měl zjistit až druhý den, kde to vlastně jsem, a to dost brutálním způsobem.

Druhý den po snídani začaly procedury. Měl jsem v kartě napsanou jódovou koupel s vířivkou. Byl jsem tam prvně, tak jsem se šel raději optat, co tam budu potřebovat. Na sesterně byl v tu dobu pouze „pomocný bratr“ Rado (satanista, zpěvák z jedné hardcorové kapely, který tam měl civilní službu). Ten mi řekl, že si nemusím brát nic, neboť do jódovky má jít člověk nejlépe nahý, což byla pravda, takže jsem nad tím moc neuvažoval. Zděšení ovšem nastalo, když jsem tedy vešel nahý z převlékárny do místnosti s asi třiceti koupajícími se dívkami (samozřejmě v plavkách), a čtyřmi mladičkými sestřičkami! V tu dobu mi došlo, že ve zbylých třech odděleních jsou samé holky v mém věku (bylo jich asi 150).

Z jódovky, kde jsem byl za vřelých ovací dívčího publika, s tváří rudou jak sovětské trenýrky, sestřičkami duchapřítomně zabalen do prostěradla, jsem se po proceduře přesunul do vedlejší místnosti, kde byla vířivka opět plná dívek, s jedním volným místem pro mne. Po krátkém wrestlingovém klání se sestřičkou středního věku bylo ze mne serváno prostěradlo a následovně jsem byl natlačen do vířivky plné dívek (v plavkách), přičemž jim bylo nakázáno, aby od mé nahé osoby odvrátily svůj zrak. Dodnes nevím, jaký účel mělo ono odvracení zraku, protože po chvíli se dívky mezi sebou začaly rvát o to, kdo bude vedle mě sedět, načež byly vykázány sestřičkou z vířivky ven.

Zážitek z vířivky se šířil sanatoriem rychlostí světla, takže jsem hned dostal nálepku zvrhlého exhibicionisty, a prvních čtrnáct dní jsem raději trávil volné chvíle zavřený na pokoji, za jehož dveřmi se lépe bránilo náporu dívek, neboť jsem tam byl jediný použitelný jedinec mužského pohlaví. Ženy mne však naháněly hlavně na procedurách, jež jsem měl společně s nimi, zejména pak na bazéně, přičemž nás vždy od sebe rozháněla jedna postarší plavčice hrablem na plovoucí nečistoty. Také jsem byl každý čtvrtek „utancován k smrti“ v moři dívek při rytmech ploužáků na akcích, jež byly povinné, a mnohokrát byl také dosazován jako porotce do soutěží krásy, jež sanatorium pořádalo.

Těch čtrnáct dní, schovávaje se před ženami, než mi můj mozek vstřebal informaci, kam jsem se to vlastně dostal, jsem alespoň tvořil. Zalezlý na pokoji jsem skládal písničky a „jamoval“ s Davidem, neboť jsem si s sebou přivezl kytaru a on klávesy.

Taky jsem si tam vyrobil svou rockovou jeansbundu, kdy jsem páral rukávy, fixy na textil kreslil logo kapely „Guns’N’Roses“ a nad něj našil svůj vyrobený náramek „AC/DC“.

Když se situace trochu uklidnila, odvážil jsem se už i do společenské místnosti. Hrát však nějakého „drsňáka“ v podstatě nemělo cenu, protože dívky odhalily mou citlivost, již milovaly, a hýčkaly si mne celý měsíc. Říkaly mi: květ růže mezi trním.

Byl jsem tam jako v ráji a nechtělo se mi vůbec domů. Připadalo mi to jako splacení dluhu vůči mně za ty předchozí dva hrůzostrašné lázeňské pobyty.

První týden jsem tam ale poznal holku, která mi z celého pobytu asi nejvíce uvízla v paměti. Prvně, když jsem ji uviděl, jsem si vzpomněl na svou panenku Adélku z dětství. Vypadala stejně jako ten andílek z mé hlavy, co jsem měl v mládí. Byla nádherná, černé dlouhé vlasy, obrovské hnědé oči, strašně příjemný výraz v obličeji, krásný široký úsměv a taky její příjmení bylo andělské – Nebeská. Mé nadšení ale opadlo, když se rozhodla vyznat mi lásku. Když šla poprvé směrem ke mně, všiml jsem si, jak jí z úst tečou sliny, pak ze sebe vysoukala nějaká nesouvislá slova, doprovázená primitivními posunky, z čehož jsem usoudil, že se jí líbím. Měla asi mozkovou obrnu, už ani nevím, spíše to ale vypadalo na nějakou mrtvici, protože po vzhledové stránce, ohledně vývoje těla, vypadala zdravě. Žila si prostě ve vlastním světě, ale vypadala šťastně na to, jak se k ní ostatní chovají. „Nechutná Nebeská“ jí říkali. Mrzelo mě to, a zprvu jsem nevěděl, jak bych jí mohl pomoct. Dost mne štvalo, i jak se k ní ostatní holky chovají a posmívají se jí. Napadl mne tedy takový plán pomsty.

Protože všechny ty dívky po mně toužily, zahrál jsem jim menší komedii: začal jsem kolem sebe vytvářet iluzi, že spolu s „Nechutnou Nebeskou“ chodíme. Nikdy jsme spolu nic neměli, jen šlo o pár vzdušných polibků, jež jsem jí posílal, když jsme se míjeli někde na chodbě, nebo když jsem jí poslal milostný dopis. Šlo jen o tu spravedlnost, že jí tohle ke štěstí bohatě stačilo, a pro ostatní holky to byla odplata za to, jak o ní mluvily. Jejich tváře zrudlé závistí, že jsem si vybral zrovna ji, mi dělaly radost. Koneckonců prvních čtrnáct dní jsem byl stejně zabarikádovaný na pokoji, kvůli mé veřejné exhibici, takže vše šlo v klidu a podle plánu.

Nebeská kráska odjela po týdnu a během dalšího týdne se vyměnila i většina zbylých „naštvaných“ holek, takže jsem pak mohl začínat nanovo chodit mezi lidi.

Jenže celý tenhle „božský“ pobyt měl zase i negativní stránku. Z Klimkovic mě převezli do Ostravy-Poruby na vyšetření, aby určili, co mi vlastně je. Ovšem začal jsem panikařit ještě dříve, než jsem vešel do ordinace, neboť nějaký malý kluk, co šel na stejné vyšetření přede mnou, v ordinaci řval jako při nejvyšší fázi středověké inkvizice! Když kluka „vyvlekli“ ve zuboženém stavu, vešel jsem do ordinace značně vynervovaný.

Napojili na mne nějaké elektrody a začali do mne pouštět jemné impulsy elektřiny. Říkal jsem si, že jsem se asi nervoval zbytečně, že kluk byl malý a vystrašený. Nicméně jen mi tato myšlenka prolétla hlavou, doktoři začali přitvrzovat! Postupně začali navyšovat sílu impulsů, takže jsem na stole začal poskakovat, a když už to nebylo únosné, začali mi do lýtka a třísel zapichovat asi dvacet centimetrů dlouhou jehlici, do které byl taktéž přiveden elektrický proud! Doktoři kroutili s jehlicí do všech stran a já musel u toho ještě hýbat nohou, pod neúnosnými kopanci elektřiny, takže jsem po chvíli řval asi tak stejně jako ten malý kluk. Nakonec mi diagnostikovali „asi“ Friedreichovu ataxii, o kterou jsem se ale nikdy moc nezajímal, co to vlastně je za chorobu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prozření, aneb jak jsem se učil znovu chodit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.