Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Publikace je dílčím výstupem z projektu „Edukace jako nástroj prevence a sociální exkluze v Ústeckém kraji“ (19/SML0723/SOPD/KH).

prof. PhDr. Jaroslav Veteška, Ph.D., MBA
PhDr. Slavomil Fischer, Ph.D., MBA

Psychologie kriminálního chování
Vybrané otázky etiologie, andragogické intervence a resocializace

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7527. publikaci

Recenzovali:
prof. PhDr. Milan Nakonečný
doc. MUDr. Miloš Sokol, Ph.D.
doc. MUDr. Ilja Žukov, CSc.

Odpovědný redaktor Štěpán Böhm
Sazba a zlom Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 208
Vydání 1., 2020

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1481-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1480-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0731-5 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Veteška, Jaroslav, 1973-

Psychologie kriminálního chování : vybrané otázky etiologie, andragogické intervence a resocializace / Jaroslav Veteška, Slavomil Fischer. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2020. -- 208 stran. -- (Psyché)

České a anglické resumé

Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy

ISBN 978-80-271-1481-8 (online ; ePub)

* 343.95 * 343.22 * 343.3/.7 * 159.9 * 304 * 376.1-056.49 * 364-782.2 * 343.85 * 343.848 * (048.8)

– kriminální psychologie
– pachatelé trestných činů
– kriminalita -- psychologické aspekty
– kriminalita -- sociální aspekty
– etopedie
– resocializace
– prevence kriminality
– postpenitenciární péče
– monografie

159.9 - Psychologie [17]

Předmluva

Předložená publikace se věnuje závažné sociální problematice související s pácháním deliktů a trestných činů. Kniha přináší deskripci a analýzu fenoménu kriminálního chování a konceptualizaci nové aplikované vědní disciplíny – psychologie kriminálního chování. Text jednotlivých kapitol reflektuje vybrané otázky, které souvisejí s penitenciární, částečně také s postpenitenciární péčí a zejména s možnostmi andragogické práce, ale také s předmětem zájmu speciální a sociální pedagogiky, vychovatelství a sociální práce. Edukační kontext chápeme jako jeden z pilířů odborné práce s touto cílovou skupinou – deviantní a kriminální subkulturou. Psychologické a andragogické působení můžeme realizovat jednak v rovině preventivní, jednak v rovině korektivní, tj. nápravné s využitím integračních a resocializačních nástrojů.

K sepsání této publikace nás přimělo několik okolností. Jednak řešení výzkumných projektů „Možnosti využití edukačních aktivit pro překonávání negativních důsledků sociálních problémů a sociálního vyloučení specifických skupin obyvatel Ústeckého kraje ze sociálních a ekonomických procesů a aktivit“ a „Edukace jako nástroj prevence a sociální exkluze“, které byly finančně podpořeny Ústeckým krajem, jednak vysokoškolská výuka na Univerzitě Karlově a Univerzitě Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem. Rovněž osobní zkušenost s prací ve vězeňství byla klíčová.

Naše psychologická a andragogická interpretace se opírá o mezioborový přístup, bez kterého nelze zachytit všechny aspekty delikventního a kriminálního chování. Vedle studia teoretických pramenů – jak z oblastí kriminologie, forenzní psychologie, psychologie osobnosti a psychopatologie, tak z oblastí sociální patologie, andragogiky a etopedie – jsme v poslední dekádě realizovali několik výzkumů, resp. výzkumných studií v penitenciárním prostředí a při přechodu odsouzených zpět do společnosti.

Rovněž jsme využili řady domácích a zahraničních teoretických i empirických zdrojů zabývajících se touto specifickou problematikou – např. Hollin (1992); Netík, Netíková, Hájek(1997); Rahn, Mahnkopf (2000); Walsh (2006); Anderson, Hughes (2009); Čírtková (2009, 2014), Irving, Randy (2013); Fischer, Škoda (2012, 2014); Vorhaus (2014); Veteška (2015, 2016); Sanders (2016); Creese (2016); Bartol, Bartol (2016); Lyon, Welsh, 2017; Petherick, Sinnamon (2017); Sokoloff, Schenck-Fontaine (2017); Harcourt et al. (2017); Nee, Vernham (2017); Fischer, Veteška (2017, 2018).

Věříme, že předložená monografie, věnovaná otázkám etiologie kriminálního chování, andragogické intervence, reintegrace a resocializace, přispěje k rozvoji nové vědní disciplíny. Budeme rádi, pokud pomůže najít odpovědi na komplikované otázky související s nežádoucím protispolečenským chováním delikventních a kriminálních jedinců a možnostmi účinné prevence.

Rádi bychom na tomto místě poděkovali recenzentům a odborným konzultantům z Vězeňské služby ČR za jejich cenné rady a připomínky, které zvýšily kvalitu rukopisu. Jmenujme zejména prof. Milana Nakonečného, doc. Ilju Žukova, doc. Davida Krámského, dr. Hanu Prokopovou a vysokoškolské studenty-výzkumníky Bc. Jaroslava Kříže a Daniela Koubka.

Jaroslav Veteška

Slavomil Fischer

Poznámka: Upozorňujeme, že pojmy „odsouzený“ a „vězeň“ jsou v textu používány jako synonyma, stejně jako slova „uvěznění“, „výkon trestu“ (VT) a „výkon trestu odnětí svobody“ (VTOS).

Úvod do zkoumané problematiky

Delikvence a kriminalita patří bezesporu k nejzávažnějším sociálně patologickým jevům. Vzhledem k jejich vysoké společenské nebezpečnosti je tato problematika, a zejména pak možnosti jejího řešení, dlouhodobě a trvale předmětem zvýšeného společenského zájmu. V posledních několika letech můžeme v případě delikvence pozorovat jednak její zvyšující se četnost, a dále pak také její kvalitativní proměny. Ty reflektují společenské, strukturální a procesní změny. Tato skutečnost je vnímána značně negativně. Jde totiž o ohrožení společnosti, jejího vývoje z hlediska bezpečnosti, morálky a mravnosti.

Zcela přirozeně proto zaznamenáváme odpovídající zájem odborné, ale také laické veřejnosti, o prameny a informace objasňující zdroje a příčiny delikvence a kriminality, jejich společenský dopad, a zejména již zmíněné možnosti jejich řešení. Problematika delikvence a kriminality se proto zcela pochopitelně stala předmětem zájmu celé řady vědních oborů, včetně andragogiky. Vždyť nositeli delikvence a kriminality jsou v naprosté většině dospělé osoby, jejichž výchova a vzdělávání jsou předmětem zájmu tohoto vědního oboru. Pozornost je také věnována deskripci typických osobnostních znaků a způsobů chování delikventních osob.

Publikace přináší výsledky mnoha šetření, která byla zaměřena na poznání jevů, souvisejících se vznikem a rozvojem a možnostmi korekce delikvence a kriminality. Nedílnou součástí jsou konkrétní závěry a doporučení pro praxi forenzní psychologie, sociální pedagogiky, andragogiky a dalších pomáhajících profesí. Vlastní výzkumná činnost autorů k této problematice byla realizována v období let 2008 až 2018 a vybraná zjištění byla již částečně publikována (srov. např. s Žukov, Fischer, 2008; Fischer a kol., 2008; Veteška, Žukov, Fischer, 2017; Veteška, Fischer, 2018). Dílčí otázky byly řešeny i v rámci projektu zaměřeného na rozvoj edukačních nástrojů uplatňovaných v rámci resocializace a integrace odsouzených.[1]

Přínosem této publikace je aktualizace teoretických východisek opírající se o strukturální a procesuální proměny a zejména pak o výsledky vlastních výzkumných šetření. Poslední výzkum byl autory publikace realizován v letech 2017 a 2018 v Ústeckém kraji pod názvem „Možnosti využití edukačních aktivit pro překonávání negativních důsledků sociálních problémů a sociálního vyloučení specifických skupin obyvatel Ústeckého kraje ze sociálních a ekonomických procesů a aktivit“ a v rámci druhé etapy nazvané „Edukace jako nástroj prevence a sociální exkluze“.

Jsme si vědomi skutečnosti, že text předložené monografie nemůže postihnout veškeré souvislosti a psychosociální jevy, které mohou vznik a rozvoj delikvence, případně kriminality, determinovat. Kriminální chování nevzniká v naprosté většině případů samo o sobě. Předchází mu řada různých jevů, které lze souhrnně označit jako poruchy chování. Jedná se například o problematiku agresivity a násilí, závislostního chování a patologických jevů v prostředí rodiny.

Je tedy alespoň důležité zmínit, že delikvence a kriminalita nevznikají nahodile. V naprosté většině případů jsou tyto protispolečenské způsoby chování důsledkem nevhodného nebo až patologického psychosociálního a emocionálního vývoje jejich nositele. Jde o problematiku, která bývá souhrnně označována jako negativní vývoj v průběhu dětství a dospívání. Více viz MKN-10.[2]

Ke změně protispolečensky orientovaného chování do společensky akceptovatelné podoby vede komplexní přístup. Můžeme konstatovat, že integrální andragogický koncept se s takovým přístupem plně snoubí. Vůči delikventům, kteří se ocitli v situaci odnětí svobody s následným pobytem ve vězení, je nezbytné systematicky uplatňovat řadu aktivit. V počátku, kdy dochází k počáteční krizi v důsledku uvěznění, má dominantní úlohu intervence. Poradenství pak dominantní roli převezme při bilanci toho, co bylo a jak to vlastně bude dále. K tomu, aby se dotyčný změnil, potřebuje nejen poradenství. Je nezbytné si buď renovovat, nebo dokonce osvojit dovednosti a znalosti, potřebné k takovému společenskému uplatnění, které je sociálně přijatelné. K tomu vede jednoznačně výchova ruku v ruce se vzděláváním. Vzděláváním, které v případě dospělých vede k získávání a zvyšování kompetencí, potřebných k takové seberealizaci a takovému společenskému uplatnění, které je naopak od původně nepřijatelného společensky přijatelné, nebo lépe společensky žádoucí.

Text publikace klade při rozboru problémů, spojených s delikvencí a kriminalitou a s možnostmi jejich řešení, důraz na morální hledisko. Je doplněn o řadu vlastních zkušeností autorů a o zkušenosti odborníků z praxe. Pozornost je ale také věnována teoretickým poznatkům a jejich systemizaci. Jedná se zejména o problematiku zdrojů, příčin vzniku a rozvoje delikvence a kriminality a jejich prevenci. Pro odborníky a další pracovníky působící v oblasti pedagogických a psychosociálních věd je znalost a pochopení souvislostí spojených se vznikem a rozvojem delikventního chování základní podmínkou úspěšnosti pro nacházení a volbu možností jejich řešení. Rozbor a návrh konkrétních možností, tj. doporučení pro psychologickou a andragogickou intervenci, je pak předmětem diskuse a shrnutí prezentovaných výzkumných studií.

Psychologické instrumenty jsme zaměřili na zkoumání změn v osobnostních vlastnostech, rysech a předpokladech jedinců. Jedná se o všestranné působení na osobnost dospělého člověka s využitím edukačního působení, které zahrnuje celou řadu možností formálního a neformálního vzdělávání, včetně informálního učení. Proto nás při zkoumání této problematiky primárně nezajímaly pouze edukační procesy zaměřené na osvojování si poznatků a jejich evaluace, ale především psychosociální aspekty a okolnosti, které souvisejí s výchovou a vzděláváním, prevencí a resocializací. Determinují psychologický vývoj jedince, diagnostikují jeho schopnosti a potenciál, motivaci a docilitu.

Andragogiku chápeme v tomto kontextu jako vědu zastřešující, zásadně ovlivňující procesy výchovy, vzdělávání a učení se dospělých. V rámci zkoumaných interakcí se setkáváme s již dospělými jedinci, vůči nimž uplatňuje andragogika své specifické principy. Znalost původní kauzální příčiny vzniku a rozvoje protispolečenských forem chování je ale pro andragogiku nezbytná. Týká se to nejen její intervence, ale také otázky učení se, vzdělávání a poradenství. To vše prostupuje procesem penitenciární péče a snahou o dosažení korektivních změn ve struktuře osobnosti, tj. resocializací jedince.

Andragogika při intervenci a resocializaci využívá poznatky speciální pedagogiky, psychologie, sociologie a dalších disciplín pro následné korektivní ovlivňování dospělých osob. Znalost problémů předchozího vývoje těchto osob je pro tvorbu intervenčních a resocializačních aktivit důležitou podmínkou z hlediska jejich potřebné účinnosti. Proto se lze v předložené práci setkat s některými východisky a také závěry, na které je možné pohlížet nejen jako na andragogické, psychologické, ale také částečně speciálněpedagogické. Vzhledem k tomu, že se v oblasti výkonu trestu odnětí svobody (včetně vazebního stíhání) jedná o práci s dospělou skupinou osob, je působení na tyto jedince akčním polem andragogiky, která využívá poznatky těchto a také dalších vědních disciplín jako jejich důležitou teoretickou a empirickou základnu.

Vybraná témata a otázky psychologie delikventního a kriminálního chování vedou k variantnímu myšlení. Stěžejní témata jsou nahlížena z různých teoretických perspektiv a z různých konceptuálních a interdisciplinárních rámců. Jednotlivá doporučení a závěry jsme se snažili formulovat tak, aby pro společnost měly funkci preventivní, socializační a resocializační, výchovně-vzdělávací, poradenskou, rehabilitační, terapeutickou, tj. komplexní v souladu s psychologickou a andragogickou teorií a praxí. Tematické okruhy a poznatky z této aplikace jsou rozpracovány v jednotlivých kapitolách.

Podtitul publikace, Vybrané otázky etiologie, andragogické intervence a resocializace, ukazuje v podstatě na jeden z nejdůležitějších nosných problémů, spojených s kriminálním chováním. Jde o jeho řešení, např. o problémy korekce, tj. resocializace a jejích možností. Ta se potýká s celou řadou rozmanitých překážek. Např. o již výše naznačenou etiologii kriminálního chování, o osobnostní rysy a znaky nositelů kriminality a původní vyvolávající příčinu. Jde ale velmi významně o psychosociální specifika penitenciárního procesu a penitenciární péče (Fischer, 2006). Tato problematika je v podstatě ústředním problémem publikace, který je podrobně popsán v několika následujících kapitolách (zejména penitenciární proces a péče v psychologických a resocializačních souvislostech).

[1] Výzkumný projekt „Možnosti využití edukačních aktivit pro překonávání negativních důsledků sociálních problémů a sociálního vyloučení specifických skupin obyvatel Ústeckého kraje ze sociálních a ekonomických procesů a aktivit“ byl finančně podpořen Ústeckým krajem (smlouva č. 17/SML1265/SOPD/OKH).

[2] Mezinárodní klasifikace nemocí. 10. revize. Duševní poruchy a poruchy chování. Popisy klinických znaků a diagnostická vodítka. Praha: Psychiatrické centrum, 1992.

1.Význam a pojetí psychologie kriminálního chování

1.1Psychologie kriminálního chování v systému psychologických věd

Psychologie je jako vědní obor vymezována z různých vývojových a teoretických hledisek. Vymezení je determinováno odlišnými teoretickými i empirickými přístupy a koncepty. Ve vymezení proto neexistuje jednotný přístup. Některé psychologické směry vymezují psychologii jako vědu o chování a prožívání. Jiné se omezují pouze na chování (behavioristické pojetí) či jinak jednostranné introspekcionistické nebo fenomenologické pojetí psychologie (strukturalismus, funkcionalismus či psychoanalýza). Jednotné či souhrnné paradigma nenalezneme. Psychologii člověka ale můžeme výstižně definovat jako „vědu o psychice, která se fenomenálně vykazuje jako prožívání a chování ve formě procesů a psychofyzických dispozic k těmto procesům“ (Nakonečný, 1995, s. 226).

Psychologie jako vědní obor je pochopitelně aplikována ve všech oblastech společnosti a jejího dění. Pro všechny aplikované psychologické disciplíny platí jedno společné. Zkoumají problematiku a otázky chování a prožívání v určité oblasti společenské praxe. Pokud hovoříme o delikvenci a kriminálním chování, které jsou z hlediska zájmu předmětem naší publikace, je nutné se pozastavit nad aplikací psychologie v této oblasti. Psychologie kriminálního chování se zatím jako samostatná aplikovaná psychologická disciplína nezakotvila. Proto je nutné konstatovat, že naším východiskem jsou psychické procesy a související způsoby chování, které mají s výše uvedenými protispolečensky orientovanými jevy přímou souvislost, a to z pohledu disciplín, které se touto problematikou z různého pohledu zabývají. V posledních třiceti letech najdeme výraznou interdisciplinární spolupráci na poli operacionalizace pojmů, konceptualizace teorií i mezioborového vědeckého zkoumání v rámci sociálních a přírodních věd.

Je zcela jasné, že pro studium delikvence a kriminálního chování je nezbytné využít poznatky psychologie obecné, vývojové, sociální a psychologie osobnosti. Jde o poznatky obecné, které pak konkrétněji rozpracovávají disciplíny aplikované. Tedy vedle základních psychologických disciplín také poznatky z medicíny, přesněji z psychiatrie[3] a psychopatologie, která se jakožto nauka o psychických nemocech, chorobných a hraničních duševních jevech zabývá „diagnostikou, klasifikací i výzkumem jak duševních poruch a chorob, tak také hraničních stavů“[4] (Orel a kol., 2012).

Následující aplikované disciplíny psychologie jsou pro psychologii kriminálního chování základními teoretickými východisky. Pravděpodobně nejvýznamnější související aplikovanou psychologickou disciplínou, která se mj. zabývá psychologickou stránkou řady otázek kriminální činnosti, je forenzní psychologie (Čírtková, 2009). Forenzní psychologie má z pohledu této publikace význam zejména z hlediska analýzy motivace trestných činů. Dále se podílí na typologii různých pachatelů trestných činů a deliktů, a to z biopsychosociálního hlediska. V našich podmínkách se v případě forenzní psychologie můžeme často setkat s označením psychologie soudní nebo psychologie kriminální. Název je totiž odvozen od latinského forum (tržiště), kde se konaly mj. soudní spory a jednání. Její předmět zájmu je však širší. Zabývá se také problematikou regulativních mechanismů v oblasti právních norem. Forenzní psychologie je propojená s kriminálně orientovanou psychopatologií, tj. specifických psychologických syndromů spojených s kriminologií (srov. Petherick, Sinnamon, 2017).

V mezinárodním prostředí je možné se dále setkat také s pojmy „penitenciární psychologie“ a „postpenitenciární psychologie“. Penitenciární psychologie se zabývá specifickými, zejména psychosociálními aspekty, které je možné pozorovat v rámci uvěznění (deprivace, frustrace, adaptace, resocializace). Ty se týkají samozřejmě vězněných osob, jak v rámci výkonu vyšetřovací vazby, tak především v rámci výkonu trestu odnětí svobody. Zabývá se ale také mj. otázkami, které mají souvislost s vězeňskou službou (případně jinými relevantními institucemi) a jejími pracovníky. Ústředním problémem ve vztahu k vězněným jedincům je problematika kognitivních aspektů adaptace, intervence ve vztahu k rozvoji reaktivních poruch a později nevhodných obranných mechanismů (o problému prizonizace a ideologizace pojednáváme podrobně v další části publikace). Adaptační potíže těchto jedinců se projevují mj. jako důsledek výchovného zanedbání (viz sociokulturní a psychická deprivace). Dále je to otázka reintegrace, rehabilitace a resocializace a jejích možností (což je také problematika, která je podrobena rozboru v další části textu).

Postpenitenciární psychologie na penitenciární psychologii úzce navazuje. Zabývá se obecně psychosociálními aspekty návratu osob po skončení výkonu trestu odnětí svobody do normální společnosti. Ústředním tématem je adaptace po propuštění na nové životní podmínky a sociální integrace (resp. reintegrace). S tím souvisí snaha o vybudování potřebných interpersonálních vazeb a funkčního sociálního zázemí, pracovní uplatnění a chtěný, nebo alespoň akceptovatelný způsob společenského fungování.

S problematikou psychologie kriminálního chování se snoubí kriminální psychologie. Zabývá se obecně otázkami, které souvisejí s vyšetřováním deliktů a kriminálních činů, psychologickým obrazem pachatelů a motivací kriminálního jednání. V rámci objasňování trestné činnosti se dotýká rozmanitých psychologických otázek, které s těmito činy souvisejí (Čírtková, 1998). Další aplikační rovinou psychologie je zájem o studium obětí trestných činů. Nauka o obětech se nazývá viktimologie. Vědeckým způsobem zkoumá oběť trestného činu, tj. jakou roli hraje v motivaci pachatele, jaká je jejich interakce a jaké dopady má trestný čin na jejich život. Viktimologie se v rámci výzkumu viktimizace zabývá především chováním oběti, interakcí oběti a pachatele a celkovou mírou viktimizace. Podrobněji k této problematice viz Čírtková (2014) a Velikovská (2016).

V zahraničí se celkem ustálila aplikovaná psychologická disciplína, kterou bychom mohli pro naše podmínky uvést jako resocializační (nápravná) psychologie (correctional psychology) – srov. s Irving a Randy (2013). Resocializační neboli korektivní psychologie je aplikovanou psychologickou disciplínou, která se zabývá psychosociální problematikou týkající se uvězněním a korektivními mechanismy. Také zkoumá problematiku korekce v jiných institucích, zaměřených rovněž na korekci společensky nepřijatelného chování.

Pokud bychom mohli výše uvedené stručné pojednání o místě psychologie kriminálního chování v systému psychologických věd sumarizovat, můžeme konstatovat následující. Psychologie kriminálního chování není zatím dostatečně ukotvena a ani vymezena jako samostatná aplikovaná psychologická disciplína. Problematiku psychických a sociálních problémů, které s delikvencí a kriminálním chováním souvisejí, je možné zkoumat jednak pomocí základních psychologických disciplín, ale zejména pak pomocí aplikovaných disciplín, které jsme výše uvedli.

Jako zastřešující, tj. pravděpodobně nejlépe využitelná, se zatím aktuálně jeví již výše zmíněná forenzní psychologie. V jejím původním vymezení (Netík, Netíková, Hájek, 1997) došlo k systematickému pokrytí problémů, které respektují posloupnost kriminálního činu (Čírtková, 1998). Jeden z prvních ucelených modelů podali v českém peneologickém prostředí Čepelák a Karabec (1987).

Někteří teoretici proto pojímají výše uvedené psychologické disciplíny jako dílčí subdisciplíny forenzní psychologie. Předmětem forenzní psychologie je pak celá problematika kriminální činnosti, „od A do Z“ (Čírtková, 2009). Psychologické základy a zdroje kriminálního chování zkoumala v Anglii již v roce 1946 a 1947 lékařka Melitta Schmidebergová (narozená na Slovensku). Zaměřila se na psychiatrické aspekty chování, ale i na léčbu těchto jedinců pomocí psychoterapie (jako cíleného psychologického úsilí směřujícího ke zmírnění nebo odstranění potíží jedince). Psychoterapií můžeme působit na „nemoc, poruchu, ale i na duševní stavy, funkce a procesy, na osobnost a její vztahy“ (Orel a kol., 2012, s. 225). Jedná se tedy o určitou specifickou, psychologickými prostředky realizovanou léčebnou formu „lidského vztahu a setkání“ (Orel a kol., 2012, s. 224).

Policejní psychologie, v jejímž pozadí stojí především nové nároky na výkon policejních a bezpečnostních profesí, je velmi mladou aplikovanou psychologickou disciplínou (Čírtková, 2000). Do sféry působnosti policie patří i prevence kriminality. Policejní psychologií se „rozumí uplatňování psychologických přístupů, hledisek a poznatků v policejní a bezpečnostní oblasti … zajímá se o chování a prožívání lidí v situacích, v nichž jde o zajištění zákonnosti, veřejného pořádku a bezpečnosti“ (Čírtková, 2000, s. 45). „Mění se podoby a tváře kriminality, vznikají nové typy nebezpečných situací, zajišťování bezpečnosti lidí i jejich majetku je stále komplikovanější.“ (Čírtková, 2000, s. 7)

Uvedené tři aplikované disciplíny (policejní psychologie, forenzní psychologie a kriminální psychologie) nabízejí relevantní poznatky pro policii obecně. Ve svém souhrnu představují kompletní a komplexní „psychologii pro policisty“ (Čírtková, 2000). „Úsilí o jejich přísné a přesné ohraničení se z dnešního pohledu dokonce jeví jako neúčelné. Fakt, že se v řadě témat překrývají a vzájemně prolínají, odráží totiž realitu.“ (Čírtková, 2000, s. 47)

Psychologie kriminálního chování je rovněž vyučována jako samostatný předmět na vysokých školách např. ve Velké Británii, Kanadě a USA. Studenty seznamuje s psychologickými proměnnými, o nichž se věří, že podporují kriminální chování. Přehled delikventního a kriminálního chování z vývojové, kognitivně-behaviorální perspektivy. Cílem je:

■aplikovat teoretické perspektivy (behaviorální, emocionální a kognitivní) k analýze reálných nebo hypotetických kriminálních scénářů;

■identifikovat různé faktory, které povzbuzují nebo odrazují od kriminálního chování;

■vysvětlit použití nástrojů pro hodnocení rizik v různých fázích procesu trestního soudnictví.

Faktory, které ovlivňují vývoj dospělých a mladistvých na cestě k trestné činnosti, jsou zkoumány, aby se zjistilo, že se jedná o vinu za trestné jednání. Dále je psychologie kriminálního chování součástí dalšího vzdělávání, v mnoha případech jsou semináře a kurzy akreditovány.

1.2Zdroje a východiska psychologie kriminální chování

Psychologie kriminálního chování vzniká jako reakce na poptávku společnosti. Jedním z klíčových ukazatelů, potvrzujících význam rozvoje této oblasti aplikované psychologické disciplíny, je nárůst kriminality a zejména zvyšující se počet jedinců ve výkonu trestu odnětí svobody – 204 osob na 100 000 obyvatel v roce 2018[5] (viz oddíl 5.2 Realizace výkonu trestu odnětí svobody). Na základě těchto skutečností představuje dynamicky se rozvíjející vědní disciplínu (srov. s Hollin, 1992; Walsh, 2006; Anderson, Hughes, 2009; Bartol, Bartol, 2016; Lyon, Welsh, 2017; Petherick, Sinnamon, 2017). Psychologie kriminálního chování vzniká jako přímý důsledek narůstajícího počtu odsouzených a nároků na práci s touto specifickou cílovou skupinou dospělých. Ta souvisí s kvalifikačními nároky na jednotlivé profese působící v této oblasti. Další významnou složkou je institucionální základna, a zejména sledování a průběžné vyhodnocování efektivity resocializačního působení.

Psychologie kriminální chování, stejně jako policejní psychologie, čerpá poznatky ze dvou klíčových okruhů:

1.Implementovaných (převzatých) poznatků, zejména z psychologických disciplín, biologie (neurobiologie), antropologie, sociologie, penologie, věd o výchově a vzdělávání a práva.

2.Originálních (původních) poznatků, které jsou tvořeny teoretickými rámci, jejich konceptualizací a především výsledky vlastních výzkumů.

Ne každá agrese či agresivita (agresivní syndrom) má kriminální podobu, naopak jen malá část agresivních jevů spadá do skupiny kriminální agrese[6]. Její podoby jsou velmi variabilní. Čírtková (2000) rozlišuje kriminální agresi podle promyšlenosti a připravenosti na:

■reaktivní, neplánovanou a bez přípravy;

■promyšlenou, připravovanou, programovanou (srov. s jednotlivými teoriemi a modely uvedenými v podkapitole 2.3 Osobnostní charakteristika delikventů).

V rámci psychologické analýzy agrese, spojené s kriminalitou, je nutné kauzálně podrobit tomuto rozboru také hledisko společenské. Je to proto, že příčiny a zdroje mají vždy biopsychosociální kontext. Z psychologického hlediska jsou zkoumány příčiny, které jsou v osobnosti pachatele zakotveny z důvodu nedostatečně socializovaného formování jeho osobnosti nebo z důvodu psychopatologického stavu (porucha osobnosti).

Specifickou agresí je agrese odsouzených. Tu můžeme dělit na agresi orientovanou na okolí a na sebe sama. Pokud jde o agresi zaměřenou na okolí, jedná se podle Fischera a Škody (2014) zejména o formu verbální a fyzickou. Agresivní chování je směřováno obvykle vůči frustrátorovi. Z tohoto hlediska můžeme pozorovat:

■agresi vězňů vůči personálu (jedná se o méně časté, ale ze společenského hlediska velmi nebezpečné případy excesivního jednání; častější formou bývá agrese verbální, spočívající např. v neustálých a nadměrných stížnostech, stálé nespokojenosti, s dominantními kverulantními prvky apod.);

■agresi vůči spoluvězňům (jde o šikanování, které představuje mnohem častější formu). „Zde je nezbytné odlišit motivaci, neboť u šikanování se nejčastěji jedná o nudu, o boj a dominanci mezi spoluvězni. Této formy agrese se velmi často dopouštějí jedinci s poruchami osobnosti (psychopatické osoby), zejména s disociálními rysy, přičemž v takových případech se jedná o symptomatologický problém.“ (Netík, Netíková, Hájek, 1997, s. 19)

Ke vzniku agresivního chování přispívají různé vlivy. „Manifestace agresivity je tedy podmíněna multifaktoriálně. Agresivita u psychicky nemocných jedinců nevyplývá pouze z typu onemocnění, ale ovlivňují ji také vývojově psychologické faktory a dispozice.“ (Rahn, Mahnkopf, 2000, s. 417) Vznik agresivního chování vysvětluje řada teorií. Podle etologického modelu slouží agrese k zajištění a obraně teritoria a k vytvoření hierarchie, která brání vzniku chaosu. Vzniká z konfliktu mezi útěkem a přiblížením především tehdy, když v současné vývojové fázi nedošlo k osvojení rovnováhy mezi oběma motivy (Rahn, Mahnkopf, 2000). Jak dále citovaní autoři uvádějí, podle hypotézy vycházející z frustrace je agrese důsledkem frustrací, přičemž agresivní chování při frustraci se upevňuje podle modelu učení. Agresivní řešení problémů je zakotveno v kontextu zkušeností v primárním vztahu, jehož vznik explicitně souvisí s úzkostí, ale také s rivalitou.

U agrese orientované vůči vlastní osobě se jedná zejména o sebepoškozování a sebeobviňování (autopunitivitu), suicidální jednání a soustavné odmítání stravy (hladovku). „Problematika předcházení a eliminace agresivních projevů chování, které jsou v penitenciární péči označovány jako mimořádné události, je velmi složitá. V rámci působení na jednotlivce se pracovníci potýkají s řadou kontraproduktivních faktorů. Zejména s vlivem prizonizace (viz dále v textu), a důležitým psychologickým účinkem realizace agrese, tzv. katarktickým (očistným) efektem.“ (Fischer, Škoda, 2014, s. 196)

Psychologie kriminálního chování přináší ucelený soubor systematického vědění, založeného na zkoumání jedinců dopouštějících se delikventního nebo kriminálního chování, včetně vlivu (efektivity) intervenčních a resocializačních programů (tzv. programů zacházení) s využitím terapeutických a výchovně-vzdělávacích prostředků. Poznatky systematicky shromažďuje, analyzuje, klasifikuje a podrobuje empirickému zkoumání s využitím inter- a multidisciplinárního přístupu. Postupně tak vytváří specifickou poznatkovou bázi. Významnou pozornost věnuje kompletní péči včetně primární a sekundární prevence.

Nejenom problematika chování a prožívání jedinců, ale zejména jejich náprava a prevence jsou stěžejní témata obecně věd o výchově a vzdělávání, konkrétně pak andragogiky a etopedie jako speciálněpedagogické disciplíny. V rámci andragogiky je pak problematika zkoumána především sociální andragogikou (v některých zemích pak penitenciární nebo resocializační andragogikou), v rámci pedagogiky pak speciální pedagogikou – etopedií. Existují zřejmé důkazy o významu vzdělávání a výchovném působení ve věznicích jako nástrojích prevence recidivy (Veteška, 2015; Sanders, 2016).

Nejprve jde o problematiku vyšetřování. Tou se zabývá také kriminalistická psychologie. Poté o soudní proces. Zde je namístě i zmíněná soudní psychologie. Následuje výkon trestu, tudíž také penitenciární a postpenitenciární psychologie. Tato strukturace forenzní psychologie umožňuje zachytit významný rozsah psychologických a sociálních aspektů, které je možné u kriminálního chování pozorovat. Od motivace vedoucí ke vzniku kriminálního chování, až po problémy resocializace a následného začlenění do společnosti. Determinující je v tomto přístupu nejen otázka psychologická, ale také otázka právní. Můžeme tedy konstatovat, že forenzní psychologie ve svých podmínkách poskytuje velmi široký prostor a možnosti pro psychologické aspekty kriminálního chování.

Psychologie kriminálního chování se zabývá společensky aktuálními a významnými otázkami s využitím interdisciplinárního přístupu, zejména v rámci realizace výzkumu. Zvláště v praxi je již několik let zřejmá výrazná mezioborová spolupráce, která umožňuje kumulativní způsob shromažďování poznatků, jejich třídění, efektivní vyhodnocení a interpretaci a následnou aplikaci v penitenciární a postpenitenciární suboblasti.

Jako aplikovaná disciplína se pomalu etabluje a konceptualizuje v systému psychologických disciplín. Vytváří nové poznatky, využitelné v mnoha oblastech společenského života a vězeňské praxe. Její předmět zkoumání se ustálil jak v rámci institucí (VS ČR, MS ČR, Institut kriminologie), tak na poli jednotlivých zařízení – věznic a dalších ústavů. Zejména komparace s mezinárodními poznatky je pro rozvoj psychologie kriminálního chování přínosná. Aplikace nových metod a technik zacházení s odsouzenými se ukazuje jako nezbytná, stejně jako jejich průběžné vyhodnocování a empirické měření efektivity. Vzdělávací programy tvoří klíčový nástroj resocializace a reintegrace odsouzených – více viz např. Vorhaus (2014); Creese (2016); Sanders (2016); Sokoloff, Schenck-Fontaine (2017); Harcourt a kol. (2017); Nee, Vernham (2017).

1.3Charakteristika psychosociálních aspektů kriminálního chování

Je třeba si uvědomit, že jde o značně specifickou skupinu lidí, u které se velmi často vyskytují poruchy chování, poruchy osobnosti a další psychopatologické problémy. Kriminální (a delikventní) subkultura se vyznačuje drogovou závislostí, nízkým vzděláním a často se rekrutuje z nefunkčních rodin. Je pravda, že v posledních letech přibývá jedinců s vyšším vzděláním (vysokoškolským), kteří jsou odsouzení především za majetkovou trestnou činnost. Příčiny těchto poruch a problémů pak musíme podle Vetešky (2015) nejčastěji hledat v dětství, ve výchově. Negativní vlivy ve vztahu k rodičům se postupně promítnou v tom, že děti začnou krást, objeví různé drogy, závislosti, a nakonec se dostanou do vězení. Nezvládnou své emoce, své sebepojetí. K tomu přibývají další faktory, například ztráta zaměstnání, rozvod a také – a to je fenomén dnešní doby – velká zadluženost. Většina z odsouzených má několik exekucí, v průměru připadá šest až sedm na každého[7]. Proto je také pravděpodobnost recidivy značná.

Psychické jevy jsou „determinovány biologickými a sociokulturními činiteli (princip determinismu), … a vystupují v interakci individua s jeho aktuálními a trvalejšími životními podmínkami jako vývojem se utvářející regulační funkce živých systémů“ (Nakonečný, 1998, s. 39). Předmět psychologie, jako empirické vědy, můžeme z hlediska cílů této publikace charakterizovat jako vědecké zkoumání vzorců chování a psychických procesů (Atkinson, 2003), resp. o prožívání a chování, o jejich výtvorech a o jejich determinaci (Nakonečný, 1998). Nakonečného (1995, 1998) pojetí psychologie vychází z toho, že psychické jevy jsou tvořeny procesy prožívání a chování (diferenciální fenomenologické hledisko) a vnitřními psychofyzickými dispozicemi (hledisko hypotetického konstruktu osobnosti).

Jak zdůrazňuje Nakonečný (1998), na určité úrovni procesu evoluce vystupuje psychika jako činitel regulace činnosti organismu v jeho relaci k životnímu prostředí, které se mění. Zásadně se pak projevuje v případě uvěznění či po dlouhodobém působení ve výkonu trestu odnětí svobody a při návratu zpět do společnosti. Proto je adaptace – postupně v obou fázích – zásadní pro následnou úspěšnost resocializace a eliminace recidivy. V psychologii najdeme u pojmu „adaptace“ významově synonymní obsah s pojmem „život“ (Nakonečný, 2003). Ten v tomto případě nevyjadřuje pasivní přizpůsobení se, ale aktivní přizpůsobení se v druhově specifickém světě (Nakonečný, 1998).

Podle Jacoba (in Nakonečný, 1998, s. 60) je adaptace „mechanismus, který spojuje genetický plán a prostředí tím způsobem, že prostředí modifikuje genetický plán… Každý organismus, každá buňka až do nejmenších zvláštností byla vytvořena v procesu adaptace, probíhajícím neustále mnoho milionů let v milionech generací. Adaptace zahrnuje jak plán výstavby fyzické, tak i psychické struktury organismu.“ Ve fyziologické rovině se pak jedná o regulační princip homeostázy, tj. udržování konstantního vnitřního stavu organismu. V psychické rovině to je psychická reakce na frustraci, automaticky udržující pocit hodnoty sebe sama, např. racionalizací zastírající neúspěch (Nakonečný, 2003).

Různé adaptační potíže v dospělosti, vyplývající ze sociokulturní i psychické deprivace, se projevují mj. jako důsledek výchovného zanedbání. Vývoj se následkem deprivace zpomaluje a deformuje. Tito jedinci nemají v dostatečné míře rozvinuty sociální a profesní kompetence a obvykle mají nízké vzdělání (tedy kvalifikaci), se kterým souvisí i nižší ekonomická úroveň. Jejich životní styl je zjednodušený a vykazuje se primitivním způsobem uspokojování potřeb. „Veškeré problémy, které jim přináší kontakt s majoritní společností, posilují tendence k sociální izolaci.“ (Vágnerová, 2014, s. 555) Typická je pro ně také závislost na různých institucích a obviňování společnosti nebo jiných lidí z vlastních ekonomických a sociálních problémů.

V některých případech překračuje antisociální chování spojené s psychopatologií hranice deviace a zasahuje do sféry kriminální. Mnoho psychopatologií se projevuje v rozpoznatelném antisociálním chování, ať už je expresivní, nebo vyhýbavé (Sinnamon, in Petherick, Sinnamon, 2017). Antisociální chování a klamné tendence jsou považovány za základní charakteristiky jak antisociální poruchy osobnosti, tak i psychopatie. Specifická varianta klamavého chování je uvedena v Diagnostickém a statistickém manuálu duševních poruch (DSM-5; American Psychiatric Association, 2013) jako „záměrná produkce falešných nebo hrubě přehnaných fyzických nebo psychologických symptomů, externě motivovaných“ (Impelen a kol., 2017).

Věznění jedinci se musí na prostředí věznice adaptovat, naučit se v něm žít a orientovat. To v praxi znamená obrovskou zátěž. Zejména v případě jedinců uvězněných poprvé, kteří nemají žádné zkušenosti (Ashkar, 2018). Dochází k reakcím na uvěznění, které mají různý charakter. Dochází ke střídání agresivních a únikových forem obranných mechanismů. Adaptační mechanismy ale mnohdy, zejména pak na počátku, selhávají, což poměrně často ústí v rozvoj řady psychických poruch a poruch chování, nebo až v závažné mimořádné události (Fischer, Škoda, 2014). Ve většině případů se jedná o neurotické symptomy jako je nespavost, bolesti hlavy, bušení srdce, bolest na prsou, úzkost, neodůvodněný strach, obsese apod. U určitých skupin jednotlivců jsou reakce závažnější. Například u osob závislých na psychoaktivních látkách (Fischer, Žukov, 2008). Tyto reakce mají „charakter agresivních forem obranných mechanismů. Jejich nejčastější projevy lze shrnout jako heteroagresivní a autoagresivní chování. Jedná se zejména o šikanu, sebepoškozování nebo sebevražedné jednání.“ (Liebling, 2007, s. 424) U některých skupin vězňů jsou pak problémy ještě umocněny.

Věznění jedinci vytvářejí v rámci adaptace na vězeňské prostředí vzájemně specifickou skupinu – jistou subkulturu, která v určitém čase získává autentický způsob vyjadřování (charakteristickou slovní zásobu), chování a jednání. Základní motivací se stává tendence k exteriorizaci zla, objevují se rafinovaná zdůvodnění vlastní kriminální činnosti. Tu racionalizují do nepříznivých společensko-ekonomických a politických poměrů, do špatných zákonů, do nespravedlivých policistů a soudců, do nepřátelského vězeňského personálu. Bez účinné psychologické a další specializované intervence se stávají plnohodnotnými delikventy. Ztrácejí zájem o normální společenskou seberealizaci (Veteška, 2015). Tu nahrazují parazitujícím způsobem života jako alternativou společenského uplatnění. Tím se také stává delikvence a kriminalita sama (Western, 2015).

Pravidla chování a normy vězeňského prostředí jsou značně specifické. V rámci pobytu ve vězení jedinci chtě nechtě procházejí procesem prizonizace. V této specifické adaptaci ve velkém počtu případů dochází ke změnám v motivaci, bohužel často ve smyslu identifikace s kriminálním chováním (Schnittker, 2014). Adaptace v tomto smyslu znamená přijetí norem a pravidel delikventní subkultury. Ty jsou značně odlišné od sociálně přijatelných a žádoucích (Fischer, Škoda, 2014). Tato specifická forma adaptace znamená osvojení si nových, z hlediska „přežití“ výhodnějších vzorců chování, a postupné vyhasínání adaptivního chování potřebného k životu mimo vězení. Dochází tak k zásadnímu problému psychologické práce s delikventy. Tím je snížení či úplná ztráta motivace a následné ochoty k nápravě (Veteška, 2015).

Podobnou situaci můžeme sledovat i u vazebního stíhání či výkonu vazby. Jedinec se v první fázi musí v novém prostředí zorientovat a následně se na ně adaptovat. To v praxi znamená, zvláště pro prvovězněné, kteří nemají jakékoliv zkušenosti, obrovskou zátěž. Negativní zkušeností je i případné šikanování či jiné projevy agrese ze strany spoluvězňů. Tyto projevy ještě více ohrožují pocit bezpečí a významně snižují sebevědomí[8]. Uvedené skutečnosti umocňují frustraci potřeb bezpečí a jistoty, vyplývající zejména z nejistoty, jak dopadne vyšetřování (Fischer, Škoda, 2014).

V rámci penitenciární praxe patří k zásadním úkolům sledování a analýza tzv. kriminogenních faktorů. Jde o rizikové faktory, které vyvolávají a podporují vznik a rozvoj kriminality. Pokud nedojde k jejich korekci, mají kauzální vztah nejen k původní kriminalitě, ale i k její další recidivě (Mears, Cochran, Bales et al., 2016). Podle Vetešky, Žukova a Fischera (2017) je jedním z klíčových problémů bránících dosažení korekce chování do sociálně adaptivní struktury (resocializace) rozvoj tzv. nechtěných obranných mechanismů, které souvisejí s reaktivními psychickými potížemi. Tyto problémy se rozvinou vlivem uvěznění a jsou kontraproduktivní vůči resocializaci. Mají kauzální vliv na změny v motivaci. Tyto změny mj. spočívají ve snížení až ztrátě přístupnosti a ochotě k nápravě a ke korekci chování do sociálně adaptivních struktur (Zamble et al., 2013).

Drogová problematika je v oblasti vězeňství zřejmým fenoménem – zhruba 80 % jedinců ve VTOS je drogově závislých. Například u jedinců závislých na psychoaktivních látkách navíc dochází k rozvoji odvykacího stavu se všemi jeho negativními symptomy. Syndrom závislosti[9] (chronický alkoholismus, dipsomanie a toxikomanie) je charakteristický „silnou až palčivou touhou nebo puzením brát opakovaně danou látku, problematickou kontrolou a problematickým až nemožným zastavením jejího užívání, nárůstem tolerance (s požadavkem zvyšujících se dávek). Jasným průkazem závislosti je odvykací stav, který se objevuje, pokud látka není dodána. Závislý jedinec zanedbává postupně dřívější zájmy i vztahy a pokračuje v užívání psychoaktivní látky přes jasné a zjevné projevy negativních důsledků.“ (Orel a kol., 2012, s. 108) K problematice omamných a psychotropních látek více viz Žukov a Fischer (2008) a Sokol, Dogoši a Fusek (2010).

Na vznik i vývoj závislosti má podle Orla s kolektivem (2012) vliv celá řada proměnných. Týkají se zejména interakce člověka jako takového, prostředí a podnětů, se kterými přichází do styku, a dostupnosti dané psychoaktivní látky. „Závislost se přitom týká celého člověka – má aspekt biologický, psychický, sociální i přesahový. V rámci léčby, má-li být úspěšná, je třeba to zohlednit a k léčbě přistupovat komplexně“ (Orel a kol., 2012, s. 108).

1.4Signifikantní problémy kriminálního chování z pohledu psychologie

Signifikantních, tedy nosných problémů kriminálního chování je celá řada. Tato publikace nemůže poskytnout vyčerpávající informaci o každém problému, který s kriminálním chováním souvisí, a může mít i značnou váhu. Problematika kriminálního chování je natolik obsáhlá a složitá, že je otázkou, zda ji vůbec lze celou postihnout a komplexní formou předložit z důvodu prostoru i času. V naší publikaci je proto věnována pozornost problémům souvisejícím s osobnostními rysy nositelů kriminálního chování a možnostem korekce jejich protispolečensky orientovaného chování.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psychologie kriminálního chování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.