Břišani

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Kristýna Mothejzíková

Břišani – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

Mikrobi, tedy tvorové viditelní pouze s pomocí mikroskopu, a jejich nejpočetnější představitelé, bakterie, jsou zde na Zemi mnohem déle než člověk a je jich také všude velmi mnoho. Možná je dobře, že je prostým okem nevidíme, protože bychom se asi lekli a pak jen němě žasli nad jejich pestrostí a množstvím a nad tím, co všechno dovedou. Jako všechno v přírodě jsme si je rozdělili na hodné nebo dokonce užitečné, a škodlivé vyvolávající choroby. Na to, jak jsou mrňavé, je jejich chování obdivuhodně mazané. Hodně vydrží a dokážou se učit, jak vzdorovat nejrůznějším prostředkům a způsobům, jimiž se je snažíme ničit. Doprovázejí nás všude, a tak není divu, že ty nejodolnější už jsme s největší pravděpodobností nedávno dopravili na Měsíc a na Mars.

Zatím největším objevem 21. století je objev střevního mikrobiomu, o jehož velikosti máme určitou představu, o jeho složení mnohem méně přesnou, a co se týká jeho funkcí, sice něco víme, ale většinou zatím tápeme. Dosavadní znalosti nám ale dovolují udělat si obraz o jeho optimálním stavu a upravovat tak cesty k jeho dosažení.

Přirozená strava je základní podmínkou prosperity těch malých tvorů – mikrobů – a my zdaleka nejsme to, co jíme, ale hlavně to, co jedí oni. Firmikuti mají rádi hodně tuků a také hodně sacharidů, Prevotelly naopak vlákninu. Důkazem schopnosti mikrobiomu zajistit vše, co organismus potřebuje, je medvěd panda. Je to šelma medvědovitá, ale ani ji nenapadne sápat ovce – živí se bambusovými listy. Je to šelma, a stravuje se jako kráva, protože její mikrobiom to umí zpracovat.

Pokud jde o stravovací zvyklosti, chováme se z velké části tak, jak nás bakterie navádějí, a ty nás navádějí ve svém zájmu, abychom jedli to, co jim chutná, co ony chtějí a po čem jich přibývá. Takže Firmikuti vysílají chemii, která v nás vyvolává chutě na vepřovou nebo na sladké, zatímco Prevotellám daleko víc chutnají fazole a celulóza. Výsledek jsme my, náš zdravotní stav, naše postava, naše nálada. Zatraceně proto záleží na tom, čím je krmíme. Dovolte mi sice za vlasy přitažený, ale výstižný příklad: představte si ohradu, ve které chováme společně slepice a kozy a víme, že slepice mají rády zrní a kozy seno, kozy nám za odměnu dávají mléko a slepice vejce, nemluvě o tom, že z nich můžeme mít nakonec také maso.

Když budeme zvířata krmit jenom senem, slepice moc prosperovat nebudou a budeme sice mít dost mléka, ale postupně méně a méně vajec, a nakonec si z vyhublých slepic raději uvaříme polévku. A zde je poučení z toho plynoucí: Když budeme krmit hlavně, nebo dokonce jenom Firmikuty potravinami, které vyžadují, a zapomeneme na zeleninu a ovoce, budeme mít dost tuku, ale málo ochranných látek, které vyrábějí Prevotelly. A jak bude Prevotell ubývat, bude nám narůstající smečka Firmikutů diktovat naše chutě, a nakonec tam začne vládnout tak, že ať sníme, co sníme, ze všeho nadělají tuk. Myšky, jejichž střevo je plné Firmikutů, vypadají jak koule, kdežto jejich sestry s vyváženým mikrobiomem jsou přiměřeně stavěné, navzdory tomu, že ty i ony dostávají stejný přísun stejné potravy a jsou to sestry z jednoho vrhu.

Nedávná studie srovnávající jídelníček, střevní mikrobiom a výsledky jeho práce u dětí z Burkina Faso a dětí z Florencie ukázala velmi přesvědčivě, že africké děti živené zeleninou, hlavně fazolemi, výrobky z primitivních obilovin, občas kuřaty a v období dešťů termity mají ve srovnání s dětmi z Itálie, krmenými těstovinami, pizzou, brambůrkami, sladkostmi, sýry, masem a zapíjejícími vše sladkými limonádami, mnohem více Prevotell a proto také mnohem více mastných kyselin s krátkými řetězci, které chrání organismus před mnohým poškozením a napadením. A také méně ošklivých patogenních bakterií ve střevech.

Knížka, kterou otevíráte, se mi velmi líbí, nejen proto, že přináší poučení, ale hlavně proto, že to poučení přináší zábavnou formou. Literární hrdinové mohou působit na jednání velmi silně. Námořník Pepek byl natolik zajímavou osobností, že stálo za to v jeho stylu jíst špenát, přestože zde byly i jiné mlsky. Dobré stravovací návyky jsou základem pro dobrý vývoj, a pokud rodiče s dětmi přijmou poselství z předloženého báječného textu a vtipných obrázků, bude to pro ně velmi užitečné.

Přeju Bříšanům na jejich pouti všechno dobré, velký zájem a úspěch správné myšlenky!

Radkin Honzák

Úvod

Tato knížka byla napsána pro děti různého věku a jejich rodiče a měla by sloužit jako odrazový můstek k tomu, abyste si s dětmi mohli povídat o tom, co a proč jíme. Ať už vás náměty v knížce, obrázky nebo zážitky hrdinů zavedou v povídání kamkoli, pokud vám umožnila věnovat se dětem, splnila knížka část svého poslání.

Vyprávění tety Radky je postaveno na nejnovějších poznatcích a výzkumech. Klidně usedněte k internetu a fakta si ověřte. Na konci knihy najdete spoustu odkazů na další čtení.

Zkuste knížku dočíst celou, i když si děti budou všímat jen příběhu. Informace se postupně navzájem doplňují a je možné, že na konci už do sebe zacvaknou a v hlavičkách něco z toho ulpí.

Některá fakta jsou pro děti zjednodušována – tak, aby neutrpěla skutečnost, ale aby je děti pochopily. Přesto tu pro ně jistě bude spousta nového. Prosím, zkuste vždy zodpovědět dětské otázky. I když budete mít na něco třeba jiný názor, snažte se být při povídání s dětmi objektivní. Internet je plný odpovědí, ale téma není jednoduché. Když si nebudete vědět rady, klidně napište e-mail tetě Radce, ona vám ráda odpoví a třeba vám pošle i obrázek. Kontakt najdete na stránkách www.brisani.cz.

Každý máme svůj způsob, jak ukázat dětem, že je máme rádi. Když budou vědět, že talíř plný zeleniny jim prospívá víc než dort, může být výrazem lásky i salát nebo polévka. Jde o zvyklosti v kuchyni i o zvyk na různé chutě. Chutě dědíme i podle toho, co se doma vaří. A když si děti od mala zvyknou kromě pestrých chutí i na to, že nesou zodpovědnost za své tělo, je to podle mne to nejlepší, co jim můžeme do života dát.

Vás dospělé bych ráda poprosila ještě o jedno. Zkuste se i vy otevřít změně a podpořte děti, pokud budou mít chuť vymanit se ze zajetí snadných stereotypů a všudypřítomného cukru. Jejich zájem je nejsilnější impuls. Jak jednou uhasne, změny půjdou opět hůř. Vím, jak je to těžké, když se na vás z okolí hrnou sladkosti od návštěv, stále samé narozeniny a oslavy, a i my sami máme někdy chuť… Ale cest je mnoho a každá snaha o omezení se počítá.

Teta Radka se snaží vám i dětem poskytovat informace o různých aspektech jídla. Možná má teta nějaký svůj názor, možná sama jí ráda leccos, ale snaží se být opatrná a předkládat fakta, a přitom ukazovat, jak je dělení na zdravé a nezdravé ošemetné. Jestli získáte pocit, že se jí to podařilo, budu mít radost.

Kristýna Mothejzíková

Na hlavní ulici

Venku bylo větrno, konec října, po chodnících létalo listí, a kdo musel ven, kráčel rychlým krokem a s límcem vyhrnutým přes bradu. Setmělo se. Tom vstal od okna, aby si v pokoji rozsvítil, když na něj zavolal táta.

„Tome, porada!“

Co se asi bude plánovat? Zase zhasl a cestou do kuchyně dumal nad možnostmi. Máma je na čtyři týdny v nemocnici, takže mají mužskou domácnost – Tom, táta a mladší bráška. Ten je teď na pár dní u babičky, a tak Tom řeší sám s tátou všechno. Jak naprogramovat robota, kdy bude přenos ze startu raketoplánu, ale taky co kdy nakoupit, co vyprat a jestli jsou domácí úkoly. Tomovi je deset a už je pro tátu spíš parťákem než dítětem.

„Ahoj, co si dáme k večeři?“ uvítá ho táta v kuchyni. Á, tak tohle to bylo.

„Máme tu rajčata, okurku, chleba, párky, bílé fazole v plechovce…“

To znělo krásně a Tomík měl už jasno.

„Fazole s párkem!“ rozplýval se Tom. „A s rýží. Máme?“ ujistil se ještě. Tohle jídlo má fakticky rád.

„Asi máme,“ pokrčil rameny táta.

„Tak bezva,“ kývl Tom a odskákal zase do pokojíku.

„Tak bezva,“ hlesl tatínek a šel hledat hrnec a rýži.

—

„Večeře!“ ozvalo se za nějaký čas z kuchyně.

„Jé, kde je rýže?“ divil se Tom zklamaně, když přiběhl.

„Nemáme. Došla. Prosím tě, až zítra pojedeš ze školy, stav se pro nějakou v tom krámku na hlavní ulici,“ vysvětloval táta, zatímco nandaval na talíře fazole s párkem.

Když Tom žvýkal fazole a přikusoval chleba, promítal si v duchu průběh zítřejší mise, na kterou se začínal těšit. Na hlavní ulici by nebylo nic až tak zvláštního, kdyby na ní denně nestály kolony vrčících aut a kdyby se ulice nejmenovala zrovna Přátelská. Šedé chodníky kolem zašedlých domů, hluk a smrad, v létě vedro. Málokdo by se tudy šel jen tak projít. Ulice nebyla vůbec přátelská. Až na jeden krámek.

Jeden malý a nenápadný krámek skoro na konci, nedaleko autobusové zastávky, kde Tom každý den cestou ze školy vystupoval. Ten krámek tu byl jako zjevení. Měl před výlohou nízký bílý plůtek a truhlíky s červenými kytkami. Prodávali tu domácí chleba a housky, domácí vajíčka, celozrnnou mouku, sušené fazole, hrách nebo kroupy a další věci, které Tom ani neuměl pojmenovat.

Vždycky když měli otevřeno, stála venku vedle dveří lavička. Na ní sedávaly po nákupu maminky s dětmi. A lízaly zmrzlinu. V létě, v zimě, vždycky tu prodávali točenou zmrzlinu. Dva druhy. Vanilkovou a třeba švestkovou. Nebo rybízovou. Nebo mangovou. Nebo i kaktusovou. Ale k tomu vždycky vanilkovou, tu nejlepší, co Tom znal. Zítra si nesmí zapomenout vzít dost peněz, pomyslel si, to aby si měl taky s čím sednout na lavičku.

„Jo a zítra přijede na víkend teta Radka s malou Luckou trochu nám zpestřit program, když je máma ve špitále,“ vstoupil Tomovi do myšlenek táta.

„Hm, tak jo, fajn,“ nebránil se Tom. Teta Radka je mámina o trochu starší sestra. Pracuje v laboratoři, něco tam zkoumá a vždycky vypráví skvělé historky. A Lucka, to je taková malá holka, co už chodí do první třídy, a tak ví spoustu věcí a umí už trochu číst. Moc nekvílí ani nepiští, tak ji Tom má docela rád. Jednou za čas se potkají, když spolu s rodiči něco podnikají nebo si vypomáhají.

„Většinu jídla tu snad máme, tak kup tu rýži a ještě nějaké slané křupky,“ připomněl táta, „ať máme co dát k zobání na stůl. Ráno vstáváme brzo, tak teď huš do koupelny a spát. Nevím jak ty, ale já už se teda do postele moc těším. Chtělo by to tu posbírat věci, aby se návštěva nelekla, ale to snad zvládneme zítra, než holky přijedou.“

Táta vstal od stolu, talíř položil do dřezu a šel si nachystat věci na ráno. Má toho teď hodně, napadlo Toma. Když sám dojedl, odnesl svůj talíř také do dřezu a pustil na něj vodu. Spát se mu nechtělo, tak chvíli přemýšlel, co by ještě mohl udělat. Zastavil proud vody, otevřel myčku a začal do ní skládat špinavé nádobí. Stejně by to na něj někdy vyšlo, tak to udělá radši hned. Do uklízení dalších věcí se ale nepustil, to už se mu nechtělo. Raději zamířil do koupelny. Úklid obýváku mu jistě neuteče.

—

Další den se trochu vlekl. Tom se nemohl dočkat cesty domů, tedy hlavně toho, až autobus zastaví u nich na hlavní ulici a on bude muset jít nakoupit do krámku s lavičkou. Nakonec se dočkal a autobus ohlásil jeho zastávku. Lavička stála před krámkem a nějaká stará paní tam rovnala nákup do tašek. Tom měl co dělat, aby na přechodu počkal na zelenou.

U vývěsní cedulky rychle přelétl očima nápisy křídou, aby zjistil, kterou zmrzlinu si dneska nedá. No jasně, dá si totiž jen vanilkovou, to dá rozum. Hmm, tak dneska je to borůvková. Že by si přeci jen dal míchanou? Váhal. Rozhodoval se celou dobu, co bral za kliku a vcházel do krámku, než se ho mladá světlovlasá paní prodavačka zeptala, co si dá.

„Já… prosím, zmrzlinu… a máte rýži?“ vysoukal ze sebe Tom zaskočeně. Trápilo ho, že se dnes nemůže rozhodnout. Pak ho něco napadlo. „Je ta borůvková dobrá?“ zeptal se nesměle. Tak rád by si dal aspoň malinko. Prodavačka jako by mu četla myšlenky.

„Chceš ochutnat? Dneska je vážně speciální,“ nabídla mu s úsměvem.

„Ano, prosím,“ přikývl Tom a následoval ji k automatu. Natočila trochu borůvkové do kornoutku. Tom si opatrně lízl a zavřel oči, aby chuť pečlivě prozkoumal. Borůvky. Les. Léto. Prázdniny. Panečku, to byla zmrzlina!

„Tak jakou si dáš?“ vrátil ho do reality usměvavý hlas. Tom už měl jasno.

„Velkou míchanou, prosím.“ To bude kombinace, těšil se. S vanilkovou v lese na borůvkách. Ještě mu to nedalo a musel se zeptat. „Čím to, že je ta zmrzlina taková… jiná?“

Paní prodavačka mu podala zmrzlinu a zašeptala: „Je prostě z borůvek.“ Mrkla na něj a někde za ním zahlédla další zákazníky, tak ho nechala stát a šla zase za pult obsluhovat nové příchozí.

Tom nechtěl rušit, tak si venku sedl na lavičku a užíval si tu studenou dobrotu. Když už mu zbývalo poslední sousto, jako vždycky ho zamrzelo, že to je jen rozmáčený kornoutek a ne sousto zmrzliny. Uvnitř se mezitím vylidnilo, a tak se mohl vrátit dokončit nákup.

„Takže jakou rýži bys chtěl, Tome?“ oslovila ho paní prodavačka. To bylo na Toma trochu moc.

„Vy mě znáte?“ podivil se.

„Jak by ne. Chodíš sem občas i s mámou. Maminka ti říká Tomíku, a když se ptá, jakou si dáš, tak vždycky jen vanilkovou,“ zasmála se. A když viděla jeho užaslý výraz, spiklenecky dodala: „A nikoho jiného tak krásně zrzavého tu neznám. Jakou rýži si tedy vezmeš?“ vrátila se k jeho nákupu.

„Jakou máte?“ začal se Tom soustředit na původní cíl.

„Dlouhozrnnou, krátkozrnnou, divokou, jasmínovou, basmati…“ paní prodavačka přestala vyjmenovávat druhy rýže, protože zahlédla Tomův nešťastný výraz. Pak sáhla do police a ukázala Tomovi jedno balení. „Tuhle tu mamča kupuje, bude to ta správná?“ Tomovi byl obal povědomý, tak souhlasně kývl. Ještě křupky nesmí zapomenout. „Vybereš si ještě něco?“

Zase mu četla myšlenky?

„Přijde návštěva, tak potřebujeme něco zobacího,“ použil jejich domácí výraz v naději, že mu prodavačka porozumí.

„Jsou tu skvělé rýžové křupky, kukuřičné plátky nebo hrachové tyčky s mákem,“ vyjmenovala nabídku. „No, co se křeníš,“ ozvala se paní prodavačka dotčeně, když zahlédla, jaký výraz Tom nasadil. „To víš, slané brambůrky tu nenajdeš, ty mají kousek dál,“ hlavou naznačila směr k nejbližší velké prodejně, „ale když dneska experimentuješ, vezmi si ty rýžové, ty máme ve slevě, a ty hrachové, ty mám moc ráda já. Pak mi řekneš, které vám chutnaly víc, co ty na to?“

Tom nic nenamítal. A dnes, možná díky té borůvkové zmrzlině, ho napadlo, že je vlastně zvláštní prodávat v krámku se zdravými potravinami zmrzlinu. Tom neměl pocit, že by zmrzlina patřila mezi zdravá jídla – tedy aspoň podle zkušeností, které měl.

„Smím se zeptat, proč prodáváte tolik zdravých věcí a k tomu ještě zmrzlinu? Koupí někdo častěji ta semínka a zrní, nebo zmrzku?“ zeptal se odvážně, když zaklízel nákup do batohu, a potěšilo ho, že se paní prodavačka zasmála.

„No, těžko říct. Zdravě jíst je důležité, proto tu máme takový výběr, ale taky si někdy potřebujeme udělat radost. Můžeš to brát tak, že velcí tu nakoupí prospěšné věci a malí si tu dají malou dobrotu. Snažíme se dělat tak dobrou zmrzlinu, jak to jen jde. Třeba ta zmrzlina naláká k těm semínkům a moukám někoho, kdo je ještě nevyzkoušel.“

A Tom si pomyslel, že vlastně sám je takový přilákaný zákazník. Hodil batoh na rameno, poděkoval a rozloučil se.

Návštěva jiné říše

Teta s Luckou přijely v podvečer. Bylo v plánu, že všichni společně povečeří a holky u nich přespí aspoň do soboty, trochu pomohou s úklidem a pak se uvidí.

Chvíli si všichni povídali, co je u koho nového, jak se má máma po operaci kyčle a jak jde komu škola. Pak šel Tom Lucce předvést, jak naprogramoval robůtka, a táta s tetou společně chystali večeři. Tedy – teta vařila a táta jí napovídal od sušáku s prádlem, kde co najde, a třídil ponožky. Když bylo na čase chystat příbory na stůl, táta došel pro děti do pokojíčku. „Hola, hola, potřebujeme někoho, kdo pozná vidličky a nože a kdo má hlad,“ volal, ještě než otevřel dveře.

„Já mám hlad!“ vyskočila Lucka a běžela do kuchyně. „Bramborová kaše a mrkev s hráškem? Jé!“ zajásala, když viděla, co její máma nandavá na talíře.

„To neee,“ zaúpěl Tom, když to zaslechl. Nemá vařenou mrkev až tak moc rád. A ještě ke všemu tady má šestiletou sestřenici, která na rozdíl od něj jí zeleninu ráda.

Popřáli si dobrou chuť a rozhostilo se takové to ticho, jaké nastane, když mají všichni plnou pusu. Jen Tomova vidlička cinkala o talíř trochu víc než ostatní a bruslila mezi kousky mrkve, jako by ani nechtěla nic nabrat.

„Tomíku, nenimrej se v tom a bašti,“ všiml si táta. Sám dojedl nejrychleji. Teta mu navrhla, aby se šel na chvilku natáhnout na pohovku, že kuchyň zvládne sama. A Tomík dál kličkoval příborem po talíři a dělal v kaši ornamenty z hrášku. Když teta vstala, aby odnesla talíř ke dřezu, Tom rychle schoval kousky mrkve pod bramborovou kaši.

„Pst!“ sykl s prstem před pusou na sestřenku a významně u toho zvedl obočí. To aby ji ani nenapadlo něco prozradit. Do pusy si nabral trochu kaše, a když teta usedla opět ke stolu, tvářil se, že je velmi zaměstnán kousáním.

Teta přelétla očima talíře obou malých strávníků a povzdechla si.

„Já úplně slyším, jak ty tvoje hladové breberky naříkají a kvílejí, Tomíku,“ řekla teta po chvilce.

„Jaký breberky?“ lekl se trochu Tom. Nechápal, o co jde.

„Breberky v břiše,“ vysvětlovala teta. „Ty tvoje mají hlad, protože jsi nesnědl mrkev. Slyším je.“

Tom se nezmohl ani na žádnou výmluvu, jen si podvědomě sáhl na břicho a zíral na tetu.

„Já je chci taky slyšet,“ seskočila Lucka ze židle a běžela kolem stolu k Tomovi. Za běhu vyzvídala: „A mami, moje taky naříkají, nebo ne?“ Když se snažila nacpat hlavu Tomovi na břicho, starala se: „Není to nakažlivý, mami?“ A pak, s uchem na Tomově pupíku, překvapeně hlásila: „Jé, já je asi slyším!“

Tom se ani trochu nebránil, jen užasle hleděl před sebe. Přemýšlel, jak je možné, že teta odhalila tu ukrytou mrkev. Vždyť vůbec není pod tou kaší vidět. Pak se vzpamatoval. Nechtěl mít v břiše nějaké kvílející breberky, ale ani Lucčinu hlavu na břiše. Šťouchnul do ní, aby se zvedla. Taky nechtěl dát najevo obavy, tak si odkašlal a co nejklidněji se zeptal:

„A co jsou zač, ty breberky? Co tam dělají? Jsou tam vůbec k něčemu?“

„Jsou to střevní bakterie,“ řekla teta, „a jsou celkem důležité. Povím vám k tomu něco, až sklidíme ze stolu.“ Lucka zajásala, opatrně odnesla svůj talíř na kuchyňskou linku a odběhla vedle do pokoje. Zaslechli ještě rozespalý tatínkův hlas, který se divil, co se to děje, že snad přilétlo tornádo.

„Tomíku,“ obrátila se na Toma teta, „dal by sis něco jiného než mrkev? Viděla jsem, že máte v lednici okurku. Mám ti ji nakrájet?“

„Tak jo, teto, děkuju,“ souhlasil Tom trochu neochotně. Okurku měl docela rád, ale raději by si dal třeba sušenky.

„Bezva,“ pohladila ho teta po hlavě. „A příště už nemusíš schovávat mrkev pod kaši, platí? Já totiž vidím všechno.“

„Jak to, že vidíš všechno? Máma taky vždycky vidí všechno. To není fér,“ hudral Tom.

Ve dveřích se objevila rozcuchaná tátova hlava.

„Smiř se s tím, Tome, že to je taková speciální schopnost všech maminek,“ procedila hlava mezi vousy a zase zmizela.

—

Když se všichni poskládali na pohovce, Tom ještě chroupal okurku a Lucka mu pod rukou z talířku taky uzobávala.

„To je paráda, to se budou mít vaše breberky fajn,“ pronesla teta spokojeně.

„Vážně tou okurkou krmím nějaké potvory?“ ujišťoval se trochu zamračeně Tomík.

„Ano. Některé jsou prospěšné a hodně nám pomáhají,“ přikývla teta, „jiné jen nenápadně čekají, až jim připluje něco k jídlu. Číhají, že se nakrmí víc než ostatní, a pak se dostanou k moci. Těch breberek je spousta různých druhů a podle toho, co jíme, se mění rovnováha mezi nimi.“

„Mami, jsou tam i nějaké hodně zlé?“ měla strach Lucka.

„Kolem nás všude žijí neškodné i nebezpečné druhy různých virů, bakterií a dalších tvorečků. Do našeho těla se dostanou s jídlem, s vodou, když si olízneme prsty nebo je vdechneme. Některé ty nebezpečné bakterie způsobují nemoci a jsou třeba na neumytém ovoci a zelenině, na zkaženém nebo špatně ohřátém jídle. Když sníme takové breberky, může nám být špatně. Máme různé obranné fígle, jak se s nezvanými hosty vyrovnat, ale když jich je moc a naše obrana je slabá, tak na ně nestačíme a ubližují nám. Tělo to pozná a chce se jich zbavit, takže pak třeba zvracíme nebo máme průjem. Jídlo, které patří do ledničky, ale není tam, může být nebezpečné. Ale i jídlo z ledničky, když je moc dlouho po uvaření, už je lepší vyhodit. Pět dní staré špagety jsou opravdu zlé.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Břišani.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.