Kočičí válečníci
Nové proroctví (2)
Východ měsíce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Kočičí válečníci: Nové proroctví (2) – Východ měsíce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zvláštní poděkování patří Cherith Baldryové.

STRUKTURA KLANŮ

HROMOVÝ KLAN

Velitel

Ohnivý měsíc – zrzavý kocour s ohnivým kožíškem

Zástupce velitele

Šedý pruh – šedivý kocour s dlouhou srstí

Léčitelka

Popeluška – tmavošedá kočka

Lístečka – učednice

Válečníci

(Kocouři a kočky bez koťat)

Myška – malá nahnědlá kočka

Pavouček – učedník

Prachovous – tmavě hnědý mourovatý kocour

Veveruška – učednice

Bouřka – světle zrzavá kočka

Bílý mrak – bílý kocour s dlouhou srstí

Kapraď – zlatohnědý mourek

Bělunka – učednice

Trnodráp – zlatohnědý mourovatý kocour

Rejsek – učedník

Zářenka – bílá kočka se zrzavými flíčky

Ostrodráp – tmavě hnědý kocour s jantarovýma očima

Šedivák – světle šedivý kocour s tmavšími flíčky a tmavomodrýma očima

Dešťovous – tmavě šedý kocour s modrýma očima

Sazík – světle šedý kocour s jantarovýma očima

Hnědouška – žlutohnědá a bílá kočka s jantarovýma očima

Učedníci

(Koťata starší než půl roku, která se účastní válečnického výcviku)

Veveruška – tmavě zrzavá kočička se zelenýma očima

Lístečka – světle hnědá mourovatá kočička s jantarovýma očima a bílými tlapkami

Pavouček – dlouhonohý černý kocourek s hnědým bříškem a jantarovýma očima

Rejsek – malý tmavě hnědý kocourek s jantarovýma očima

Bělunka – bílá kočička se zelenýma očima

Matky

(Kočky, které čekají koťata nebo se o ně starají)

Zlatka – světle zrzavá kočka, nejstarší kočka v kočičí školce

Kapradina – světle šedivá kočka s tmavšími flíčky a světle zelenýma očima

Starší

(Bývalí válečníci a matky)

Bělka – kočka s překrásným bílým kožíškem a modrýma očima

Grošinka – žlutohnědá kočka s rozkošně puntíkovaným kožíškem, která bývala kdysi velice krásná

Skvrnka – světlá mourovatá kočka

Dlouhý – světlý mourek s černými pruhy, přestal být válečníkem kvůli špatnému zraku

Stínový klan

Velitel

Černý měsíc – veliký bílý kocour s obrovskými černými tlapami

Zástupce velitele

Rudoška – tmavě zrzavá kočka

Léčitel

Obláček – drobný mourovatý kocour

Válečníci

Žaluďák – malý hnědý kocour

Kouřotlapka – učedník

Zlatuška – trojbarevná kočka se zelenýma očima

Cedrák – tmavě šedý kocour

Jeřáb – zrzavý kocour

Drápek – učedník

Makovička – dlouhonohá světle hnědá mourka

Starší

Rýmák – malý šedobílý kocour, dříve léčitel

Větrný klan

Velitel

Vysoký měsíc – starší černobílý kocour s velice dlouhým ocasem

Zástupce velitele

Bahňák – strakatý tmavohnědý mourek

Vránek – učedník, kouřově šedý, skoro černý, kocourek

Léčitel

Hnědouš – hnědý kocour s krátkým ocasem

Válečníci

Jednofousek – hnědý mourek

Pavochlup – tmavošedý mourek

Uchorváč – mourovatý kocour

Bělina – malá bílá kočka

Starší

Sasanka – trojbarevná kočka

Říční klan

Velitelka

Levharthvězda – zlatá mourovatá kočka s neobvyklými skvrnami

Zástupce velitelky

Mlha – šedá kočka s modrýma očima

Léčitel

Lískáč – světle hnědý kocour s dlouhou srstí

Křídlenka – učednice, krásná zlatá mourovatá kočička s jantarovýma očima

Válečníci

Černý dráp – kouřově černý kocour

Tlapa – podsaditý mourek

Hrom – tmavě šedý kocour s jantarovýma očima

Pírka – světle šedá kočka s modrýma očima

Jestřáb – ramenatý tmavě hnědý kocour

Mechovka – trojbarevná kočka

Matky

Květina – světle šedá kočka

Starší

Stínka – velice tmavá šedá kočka

Břicháč – tmavě hnědý kocour

Kočky bez klanů

Ječmen – černobílý kocour, který žije na farmě nedaleko lesa

Havran – hubený černý kocourek, jenž bydlí na farmě s Ječmenem

Fešák – starší mourovatý kocour, který žije v lese nedaleko moře

Další

Půlnoc – jezevčice, která pozoruje hvězdy a žije u moře

ÚVOD

Kočky se jedna po druhé proplížily do jeskyně. Jejich kožíšky byly pokryté blátem a oči měly vytřeštěné strachy. Odrážel se v nich chladný měsíční svit, který dovnitř vnikal puklinou ve stropě. Krčily se bříšky k zemi a pohledem kmitaly ze strany na stranu, jako by očekávaly, že se ze stínu vynoří nějaké nebezpečí.

Měsíční třpyt se odrážel i v tůňkách vody na zemi jeskyně a osvětloval les špičatých kamenů. Některé se tyčily od země vzhůru a jiné zase visely ze stropu jeskyně. Pár se jich uprostřed spojovalo a vytvářelo tak štíhlé stromy z lesklého, bílého kamene. Mezi nimi foukal větřík a čechral kočkám kožíšek. Vzduch byl vlhký, ale čistý, a naplňovalo ho vzdálené hučení padající vody.

Jedna kočka vystoupila zpoza špičatého kamenu. Byl to dlouhý, štíhlý kocour se svalnatými končetinami a kožíšek měl celý zakrytý bahnem, které uschlo do špiček, a vypadal tak, jako by byl vytesaný z kamene.

„Vítejte,“ mňoukl. „Na hladinu vody se snesl měsíční svit. Je čas na Věštbu podle zákonů Kmene nekonečného lovu.“

Jedna z koček se proplížila dopředu a uklonila se tomu bahnem pokrytému kocourovi. „Kamenní věštče, obdržel jsi znamení? Promluvil k tobě Kmen nekonečného lovu?“

Pak se ozvala kočka za ním: „Máme konečně naději?“

Kamenní věštec se také uklonil. „Viděl jsem slova Kmene nekonečného lovu v měsíčních paprscích odrážejících se na kamenech, ve stínech kamenů, ve zvuku dešťových kapek, které dopadají na strop jeskyně.“ Odmlčel se a pohledem přejel po všech přítomných kočkách. „Ano,“ pokračoval. „Sdělili mi, že máme naději.“

Skupinkou koček projel tichý šepot, jako zašustění listí ve větru. Oči jako by se jim rozzářily a zbystřily. Kocour, který předstoupil jako první, teď nesměle mňoukl: „Takže víš, co nás zbaví toho hrozivého nebezpečí?“

„Ano, Skálo,“ odpověděl Kamenní věštec. „Kmen nekonečného lovu mi slíbil, že se objeví kočka – stříbrná kočka, která nebude z tohoto kmene, a zbaví nás Šavlozuba jednou provždy.“

Chvíli bylo ticho a pak se ozval hlas úplně zezadu: „Ony existují i jiné kočky? Kočky, které nejsou z Kmene tekoucí vody?“

„Asi musí existovat,“ odpověděla jiná kočka.

„Už jsem slyšel o cizích kočkách,“ mňoukl Skála. „Ale nikdy jsme tu za celý náš život žádnou neviděli. A kdy ta stříbrná kočka přijde?“ zeptal se ještě zoufale. Přidali se i ostatní.

„Ano, kdy?“

„Je to vážně pravda?“

Kamenní věštec je utišil švihnutím ocásku. „Ano, je to pravda,“ mňoukl. „Kmen nekonečného lovu nám nikdy nelhal. Sám jsem ten lesk stříbrného kožíšku viděl v měsíčním svitu, který se odrážel v tůňce.“

„Ale kdy?“ naléhal na něj Skála.

„To mi Kmen nekonečného lovu nesdělil,“ odpověděl Kamenní věštec. „Nevím, kdy ta stříbrná kočka přijde. A nevím ani odkud. Ale až dorazí, poznáme to.“

Vzhlédl ke stropu jeskyně a oči mu zářily jako dva malé měsíčky. „Do té doby, kočky mého kmene, můžeme jen čekat.“

KAPITOLA 1

Hrom otevřel oči a zamrkal, aby se probral. Nemohl si vzpomenout, kde je. Místo ve svém pelíšku z rákosí v táboře Říčního klanu ležel stočený do klubíčka v suchém, křehkém kapradí. Nad hlavou měl hlínu, která tvořila strop jeskyně a byla protkána zamotanými kořínky. Z dálky slyšel tiché, rytmické burácení. Nejdřív ho to zmátlo, ale pak si vzpomněl, jak blízko jsou tomu místu utápějícího se slunce, kde voda nekonečně naráží na okraj země. Trhl sebou, když si vybavil, jak spolu s Ostrodrápem bojoval ve vodě o život, a musel si odplivnout, jelikož v krku ještě pořád cítil tu štiplavou chuť soli. Doma v Říčním klanu byl na vodu zvyklý – jeho klan byl jediný, který dokázal bez obtíží plavat v řece, která tekla lesem –, ale tahle rozbouřená, slaná voda, která ho tahala ke dnu a pak zase odhazovala ven, byla i pro kočku z Říčního klanu příliš silná, než aby se v ní dalo bezpečně plavat.

Pak si začal vzpomínat dál. Hvězdný klan vyslal kočky ze všech čtyř klanů na dlouhou a nebezpečnou cestu, aby si vyslechly, co jim řekne půlnoc. Probojovali se přes neznámé území, přes doupata dvounožců, čelili útokům psů i krys, aby se dozvěděli něco neuvěřitelného: Půlnoc je jezevčice.

Hrom cítil, jak ho polil ledový chlad, když si vzpomněl na strašlivou zprávu, kterou jim Půlnoc sdělila. Dvounožci ničili les, aby si postavili novou hromovou stezku. Všechny klany musí odejít a kočky, které Hvězdný klan vybral, mají ostatní varovat a dovést je do nového domova.

Hrom se posadil a rozhlédl se po jeskyni. Tunelem, který vedl na vrcholek skály, pronikalo dovnitř chabé světlo a jemný závan čerstvého vzduchu, ve kterém byl cítit pach slané vody. Půlnoc, ta jezevčice, nebyla v dohledu. Kousek od Hroma spala jeho sestra, Pírka, s ocáskem stočeným přes čumáček. Hned za ní ležela Zlatuška, neohrožená válečnice ze Stínového klanu. Hrom si oddychl, když viděl, že tiše odpočívá, jako by ji její zranění způsobené krysím kousnutím na území dvounožců už trápilo méně. Půlnoc tu měla nějaké bylinky, které utišily infekci a pomohly Zlatušce usnout. O kousek dál, na druhé straně jeskyně, spal učedník z Větrného klanu Vránek, jeho tmavě šedá srst nebyla mezi listy kapradí skoro ani vidět. Nejblíže ke vchodu do jeskyně ležel natažený Zlatuščin bratr, Ostrodráp, a hned vedle něj Veveruška, která spala stočená do klubíčka. Hroma bodlo žárlivostí u srdce, když viděl ty dvě kočky z Hromového klanu tak blízko u sebe, a snažil se na to nemyslet. Neměl žádné právo obdivovat Veverušku, její kuráž a neustálý optimismus v takové míře, když pocházeli z různých klanů. Ostrodráp pro ni bude mnohem lepším partnerem.

Hrom věděl, že by měl vzbudit své společníky, aby se mohli vydat na tu dlouhou cestu zpátky do lesa. Ale jaksi se zdráhal. Nech je ještě chvíli spát, pomyslel si. Na to, co nás čeká, budeme potřebovat co nejvíc síly.

Vytřepal si z kožíšku kousky kapradí a vydal se po písčité zemi tunelem z jeskyně. Vynořil se venku, pod nohama cítil pružná stébla trávy a kožíšek mu čechral ostrý vítr. Konečně byl suchý. Po tom, co se předešlou noc skoro utopil, byl díky spánku konečně odpočatý. Rozhlédl se kolem sebe: kousek před ním byl okraj skály a za ní se rozprostíralo nekonečné, třpytící se množství vody, na které se odrážel bledý svit rozbřesku.

Hrom otevřel tlamičku, aby nasál vzduch a zavětřil pach kořisti. Místo toho ho ale zasáhl ostrý zápach jezevce. Pak spatřil Půlnoc, která seděla na vrcholku skály a malá očka upírala na mizící hvězdy. Na obloze za ní, na vzdálené straně vřesoviště, se objevilo slabé světlo vycházejícího slunce. Hrom k ní přiběhl, a než se usadil, uctivě se uklonil.

„Dobré ráno, šedý válečníku,“ zahřměla Půlnoc na pozdrav. „Vyspal ses dobře?“

„Ano. Děkuji, Půlnoci.“ Hromovi pořád připadalo zvláštní, že se s ní přátelsky zdraví, protože klanoví válečníci vždycky jezevce považovali za nejobávanější nepřátele.

Ale Půlnoc nebyla obyčejný jezevec. Zdálo se, že je Hvězdnému klanu blíž než jakýkoli válečník, tedy až na léčitele; viděla už hodně míst a získala tak moudrost, díky které dokázala předpovídat budoucnost.

Hrom na ni po očku koukal a viděl, že má pohled stále upřený na zbývající hvězdy na obloze. „Vážně z toho umíš vyčíst znamení od Hvězdného klanu?“ zeptal se zvědavě a trochu doufal, že se její strašlivé proroctví z předchozí noci v ranním úsvitu vypaří.

„Všude toho lze hodně vyčíst,“ odpověděla jezevčice. „Ve hvězdách, v tekoucí vodě, v záblescích světla na vlnách. Celý svět mluví, pokud máme nastražené uši.“

„Tak já jsem asi hluchý,“ mňoukl Hrom. „Budoucnost se mi zdá tak temná.“

„Ale ne, šedý válečníku,“ zachraptěla Půlnoc. „Podívej.“ Ukázala čenichem přes tu vodu, kde se utápí slunce; nad obzorem tam jasně zářil poslední válečník Hvězdného klanu. „Hvězdný klan viděl naše setkání. Jsou potěšeni a v těch nadcházejících temných dnech vám pomohou.“

Hrom pohlédl na to zářící světlo a tiše vydechl. Nebyl žádný léčitel a nebyl zvyklý komunikovat s válečnickými předky. Jeho úkolem bylo poskytnout sílu a dovednosti svému klanu – a teď, zdá se, i všem ostatním kočkám v lese. Půlnoc jim jasně řekla, že všechny klany budou zničeny, pokud nezapomenou na staré hranice a nezačnou spolupracovat.

„Půlnoci, když půjdeme domů…“

Svou otázku ale nedokončil. Přerušil ho výkřik, a když se otočil, viděl Veverušku vyběhnout z tunelu, který vedl dolů do jeskyně jezevčice. Stála u vchodu, chlupy na tmavě zrzavém kožíšku naježené a uši nastražené.

„Umírám hlady!“ oznámila. „Kde je tady nějaká kořist?“

„Posuň se a nech nás taky projít,“ ozval se zpoza ní Vránkův otrávený hlas. „Pak ti to možná řekneme.“

Veveruška poskočila dopředu a učedníka z Větrného klanu hned následovala ven i Pírka. Na slunečním světle se pak ladně protáhla. Hrom se postavil a přeběhl přes tvrdou zem vřesoviště, aby se mohl čumáčkem pozdravit se sestrou. Jeho původně Hvězdný klan nevybral, ale on trval na tom, že sestru na cestě doprovodí, aby ji ochránil. Jejich matka byla mrtvá a otec žil v jiném klanu, takže si obě kočky byly mnohem bližší než obyčejní sourozenci.

Půlnoc se rozeběhla za ním a kývla kočkám na pozdrav.

„Zlatuška se dnes cítí mnohem lépe,“ oznámila jim Pírka. „Říká, že už ji rameno skoro nebolí.“ A pak směrem k Půlnoci dodala: „Ten kořen lopuchu, který jsi jí dala, jí vážně pomohl.“

„Kořen je dobrý,“ zamumlala jezevčice. „Teď může zraněná válečnice pokračovat v cestě.“

Zatímco mluvila, vynořila se z tunelu i Zlatuška; Hromovi se ulevilo, když viděl, že po tom, co se dobře vyspala, vypadá mnohem silnější a už skoro vůbec nekulhá.

Zlatušku následoval i její bratr, Ostrodráp, prodral se ven z tunelu a pak zamrkal, aby jeho oči přivykly náhlému světlu. „Slunce už skoro vyšlo,“ mňoukl. „Je čas vyrazit.“

„Ale nejdřív se musíme najíst!“ zakvílela Veveruška. „V břiše mi kručí hlasitěji, než burácí obludy po Hromové stezce! Snědla bych celou lišku i s chlupy!“

Hrom s ní musel souhlasit. Taky už měl pořádný hlad a věděl, že bez jídla nebudou mít na tu dlouhou a vyčerpávající cestu zpátky do lesa sílu. Ale i tak chápal Ostrodrápovo naléhání; jak by jim asi bylo, kdyby se zdrželi moc dlouho, a pak zjistili, že ostatní kočky kvůli tomu zemřely?

Ostrodrápovi se ve tváři mihl vztek. Pak odpověděl pevným hlasem: „Cestou si něco ulovíme. A až budeme zpátky v tom lese, kde jsme předtím tábořili, tak si zalovíme pořádně.“

„Panovačný chlupáč!“ zamumlala Veveruška.

„Ostrodráp má pravdu,“ mňoukla Zlatuška. „Kdo ví, co se děje doma? Nemůžeme ztrácet čas.“

Od ostatních koček se ozval souhlasný šepot. Dokonce ani Vránek, který většinou protestoval proti jakémukoli Ostrodrápovu rozhodnutí ještě více než Veveruška, nic nenamítal. Hrom si šokovaně uvědomil, že dlouhá výprava a nebezpečí, které jejich klanům hrozí, je opravdu proměnily ze skupinky hašteřících se koček v jednotný celek s tímtéž cílem – zachránit klany a válečnický zákoník, který je tak dlouho ochraňoval. Hroma zalil hřejivý pocit, že někam patří. Jeho oddanost Říčnímu klanu byla složitá – když jeho i Pírku ostatní kočky podezřívaly kvůli tomu, že pochází ze dvou klanů –, ale teď věděl, že našel přátele, kteří ho nesoudí na základě klanových rozdílů.

Ostrodráp popošel kupředu, až se ocitl přímo před Půlnocí. „Děkujeme ti jménem všech klanů,“ mňoukl.

Půlnoc odpověděla: „Ještě není čas dát si sbohem. Půjdu s vámi až k lesu, abyste se vydali správnou cestou.“

Aniž by počkala na souhlas nebo poděkování, těžkopádně se rozeběhla přes vřesoviště. Před ní už byla obloha příliš jasná na to, aby se na ni dalo dívat, a slunce začalo stoupat nad obzor. Hrom vděčně zamrkal, když spatřil to zářivě žluté světlo. Zapadající slunce je navedlo na jejich cestě sem a teď je zase vycházející kotouč zavede domů.

Čtyři vybrané kočky – společně s Hromem a Veveruškou, která se přidala k Ostrodrápovi po hádce se svým otcem, Ohnivým měsícem – se slepě vydaly pryč z lesa za proroctvím Hvězdného klanu, kterému ani pořádně samy nerozuměly. Teď, když už zjistily, co proroctví znamená, bylo jednodušší se rozhodnout, co musí udělat dál, ale taky je pořádně děsilo, v jak velkém nebezpečí se všechny klany ocitly.

„Tak na co čekáme?“ zeptala se Veveruška a vypálila kupředu, aby předběhla Půlnoc.

Její klanový společník, Ostrodráp, ji následoval pomaleji a vypadal velmi zamyšleně – jako by si už představoval všechny ty nesnáze, kterým budou muset na své cestě zpět do lesa čelit.

Po jeho boku běžela Zlatuška, která vypadala odpočatě. I když pořád trochu kulhala, v očích se jí zračilo pouze odhodlání dostat se domů. Pírka jim byla v patách s ocáskem vztyčeným vzhůru a užívala si jasného rána, zatímco Vránek pomalu běžel vedle ní – uši nastražené a svaly napjaté, jako by očekával potíže.

Hrom, který běžel jako poslední, tiše vyslal rychlou prosbu k Hvězdnému klanu. Veď naše packy a doveď nás bezpečně domů.

Slunce stoupalo výš a jasně modrá obloha byla sem tam poseta chomáčky mraků. Na to, že už bylo tak pozdní období padajícího listí, bylo počasí stále teplé a příjemné. Trávou zašustil větřík a Hromovi se začaly sbíhat sliny, když zavětřil králíka. Koutkem oka zachytil pohyb bílého ocásku, zrovna když králík mizel za hřebenem mírného svahu.

Vránek za ním ihned vypálil.

„Počkej! Kam to běžíš?“ zavolal za ním Ostrodráp, ale učedník z Větrného klanu už byl pryč. Mourovatý válečník popuzeně mrsknul ocáskem. „Umí někdy poslouchat?“

„Nebude mu to trvat dlouho,“ uklidňovala ho Pírka. „Těžko může ignorovat králíka, když se nám objeví přímo pod čumákem.“

Ostrodráp místo odpovědi opět jen mrsknul ocasem.

„Doběhnu pro něj,“ mňoukl Hrom, napjal svaly a chystal se vyrazit za Vránkem.

Ale než se stihl pohnout, tmavě šedý učedník se znovu objevil na vrcholku svahu. S sebou táhl králíka, který byl skoro stejně velký jako on sám.

„Tady máte,“ mňoukl nevrle, když ho pustil na zem. „Netrvalo to tak dlouho, ne? Předpokládám, že se můžeme zastavit a sníst ho?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Ostrodráp. „Omlouvám se, Vránku. Zapomněl jsem, jak rychlé jsou kočky z Větrného klanu. Tohle… to vřesoviště ti musí připomínat domov.“

Vránek přijal omluvu strohým přikývnutím a všech šest koček se přikrčilo k úlovku. Hrom se náhle zarazil, když si všiml, jak Pírce obdivně jiskří oči. Jeho sestra přece nemůže mít zájem o Vránka, no ne? Vždyť on se pořád jenom hádá a předvádí se, jako by už byl válečník! Kočka z jiného klanu – a ještě k tomu učedník – neměla žádný nárok si na Pírku myslet. A co na něm mohla Pírka vidět? Neví snad, jaké problémy taková věc může způsobit? Nepoučila se dost od svých rodičů?

Pak Hromův pohled sklouzl k Veverušce. Měl vůbec právo kritizovat Pírku, když sám měl tak rád Veverušku? Ale na druhou stranu si říkal, že každá kočka by měla tak odvážnou a inteligentní učednici z Hromového klanu v oblibě. A moc dobře věděl, že s kočkou z cizího klanu nemá cenu si nic začínat, když spolu nemohou pomýšlet na budoucnost.

Hrom si povzdechl a pak se pustil do svého podílu z králíka. Doufal, že se mu to jen zdálo; kterákoli kočka by přece Vránka obdivovala za to, jak rychle jim dokázal ulovit kořist, když měli takový hlad. Nic víc v tom Pírčině pohledu určitě nebylo.

Zatímco kočky jedly, Půlnoc čekala o kousek dál. Hrom viděl, jak silnými, tupými tlapami trhá trávu vřesoviště a pojídá z ní všechny larvy a brouky. Oči měla přimhouřené, jako by v tom jasném slunečním svitu nemohla potravu najít, ale neřekla nic. Když kočky snědly všechno, co mohly, vydala se Půlnoc opět směrem k vycházejícímu slunci.

Půlnoc je sice vedla tou nejrychlejší cestou, ale když došli k hřebenu mírného kopce a spatřili před sebou okraj lesa, slunce už bylo nejvýš. Stín pod stromy připadal Hromovi stejně tak přívětivý jako tekoucí voda poté, co dlouho běželi vřesovištěm, kde je před žárem slunce nic nechránilo. Na chvíli si představil, jak celé odpoledne loví, a pak se s plným bříškem ukládá ke spánku pod klenutými listy kapradí, ale věděl, že tak to nebude.

Přiblížili se k lesu a ve vysoké trávě pod keřem spatřili něco, co vypadalo jako kupa hnědých, strakatých chlupů. Hrom žalostně škubnul ocáskem, když rozpoznal starého kocoura, který je předtím vedl přes území dvounožců a skoro to vypadalo, že se tam navždy ztratili.

„Ahoj Fešáku!“ zavolal Ostrodráp. „Jsme zpátky!“

Z chomáče chlupů se vynořila velká oválná hlava. Fešák zacukal fousky, zmateně zamrkal a pak se otočil. Starý kocour se vyškrábal na nohy a popošel k nim blíž, zatímco si z neupraveného kožíšku vytřepával kousky uschlých listů.

„U Hvězdného klanu!“ zvolal. „Myslel jsem, že vás už nikdy neuvidím.“ Najednou se zarazil a upřel pohled za Hromovo rameno. „Ani se nehněte!“ zasyčel. „Je za vámi jezevec. Nechte to na mně. Znám pár bojových chvatů, které…“

„To je v pořádku, Fešáku,“ přerušil ho Hrom a Veveruška pobaveně stočila ocas. „To je Půlnoc. Je to naše přítelkyně.“

Starý kocour se na Hroma udiveně podíval s otevřenou tlamičkou. „Přítelkyně? S jezevcem se nemůžeš přátelit, mladíku. Nemůžeš jim věřit ani fousek!“

Hrom se na Půlnoc úzkostlivě podíval; měl obavy, jestli ji Fešákova slova neurazila. Ale ulevilo se mu, když viděl, že vypadá stejně pobaveně jako Veveruška a černá očka jí jiskří.

„Tohle je Fešák,“ mňoukl k ní Hrom. „Provedl nás územím dvounožců.“

Půlnoc se přibelhala kupředu, až stála přímo před starým mourkem. Fešák ale nevypadal přesvědčeně a přikrčil se k zemi – chlupy měl naježené, prskal a odhaloval tak své špičaté zuby. Hrom ho za takovou kuráž vlastně docela obdivoval, jezevčice ho mohla srovnat se zemí jedním máchnutím svých silných předních tlap.

„Teď se nebude bojovat,“ ujistila Fešáka Půlnoc. „Přítel mých přátel je i mým přítelem. Hodně mi toho o tobě vyprávěli.“

Fešák zastříhal ušima. „Nemůžu říct, že by mi bylo potěšením,“ zamumlal. „Ale když říkají, že nejsi nebezpečná…“ Ustoupil a podíval se na Ostrodrápa. „Proč tu tak postáváme?“ začal naléhat. „Všude jsou tu rovnochodci a psi. Rozlučte se a vyrazíme.“

„Počkat!“ zaprotestovala hlasitě Veveruška a otočila se na Ostrodrápa. „Říkal jsi, že si můžeme zalovit.“

„To můžeme,“ mňoukl.

Zastavil se a zavětřil. Hrom udělal totéž a oddechl si, když sice rozpoznal pachy několika psů, ale už byly zvětralé. Říkal si, že Fešák chtěl jen využít hrozby psů, aby se dostal pryč od Půlnoci.

„Dobře,“ pokračoval Ostrodráp, „rozdělíme se a rychle něco ulovíme. Pak se setkáme na místě, kde jsme se utábořili minule. Zlatuško, chceš tam jít rovnou?“

Válečnici Stínového klanu se zablesklo v očích a odpověděla: „Ne, dokážu lovit stejně dobře jako vy.“

Než stihla kterákoli kočka odpovědět, popošla ke Zlatušce Půlnoc a jemně do ní dloubla. „Hloupá válečnice,“ zahřměla. „Odpočívej, dokud můžeš. Ukaž mi ten tábor. Zůstanu s vámi, dokud je slunce na obloze, a vrátím se domů za tmy.“

Zlatuška pokrčila rameny a souhlasila: „Dobře, Půlnoci.“ Vydala se do lesa a následovala potůček ke kotlině, ve které odpočívali cestou sem.

Vzduch byl ve stínu stromů chladnější. Hrom se uvolnil – tady se cítil bezpečněji než na otevřeném prostranství vřesoviště. Ale bublající potůček byl příliš mělký na to, aby v něm plavaly ryby, a nenahradil mu tak jeho milovanou řeku. Bolestivě ho bodlo u srdce při pomyšlení, že i kdyby onu řeku znovu spatřil, nebylo by to na dlouho. Půlnoc jim řekla, že klany musí odejít z lesa hned, jakmile se vrátí.

Šelest v podrostu mu připomněl, jaký má hlad. Bude příjemné na chvíli zmizet a zalovit si s Pírkou tak, jako to dělávali doma. Ale když se na svou sestru otočil, Vránek už jí něco šeptal do ucha.

„Chceš jít lovit se mnou?“ mumlal učedník zčásti neochotně a zčásti nesměle. „Šlo by nám to společně líp.“

„To by bylo skvělé!“ Pírce se rozzářily oči. Pak si ale všimla Hroma a vypadala ještě rozpačitěji než učedník z Větrného klanu. „A co kdybychom lovili všichni společně?“

Vránek odvrátil zrak a Hrom cítil, jak se mu na krku zježily chlupy. Jak si ten učedník mohl dovolit zvát Pírku na společný lov? „Ne, já půjdu sám,“ opáčil Hrom, otočil se a vrhl se do podrostu. Přitom se snažil předstírat, že si nevšiml, jak to jeho sestru ranilo.

Jakmile se ale ocitl pod nízkými větvemi křoví, jeho podráždění bylo pryč. Nastražil uši, aby ulovil nějakou kořist.

Po chvíli zahlédl mezi spadaným listím myš a jedním rychlým úderem ji zabil. Spokojeně to hnědé tělíčko zahrnul hlínou, aby si úlovek vyzvedl později, a znovu se rozhlédl okolo. Po chvíli na svou hromádku přidal ještě veverku a další myš – což bylo vše, co zvládl unést – a vyrazil na místo, kde se měl setkat s ostatními.

Cestou přemýšlel nad Pírkou a nad tím, jestli přece jen neměl jít lovit s ní a Vránkem. Nebyl přece vybrán Hvězdným klanem, přidal se k výpravě hlavně proto, aby dohlédl na svou sestru. Neměl ji opouštět jen kvůli tomu, že byl otrávený Vránkovým chováním. Co by dělal, kdyby se jí něco stalo?

Když dorazil k místu, kde se utábořili, spatřil Zlatušku nataženou ve stínu hlohového keře. Její hnědožlutá srst nebyla díky prosvítajícím slunečním paprskům skoro vidět. Půlnoc ležela vedle ní a dřímala. Zlatuška měla na zraněném rameni čerstvě rozžvýkaný kořen lopuchu. Jezevčice ho musela najít růst u potůčku. Ostrodráp seděl na vyklenutém kořeni stromu nad Zlatuškou a hlídal, zatímco Pírka s Vránkem se pod ním dělili o veverku. Hrom přidal svůj úlovek na malou hromádku s kořistí uprostřed kotliny. Pak se na vrcholku svahu objevila Veveruška, která s sebou táhla králíka, a Fešák s několika myšmi v tlamičce.

„Dobře, už jsme tu všichni,“ mňoukl Ostrodráp. „Tak se najíme a vyrazíme.“

Seskočil dolů do kotliny a vybral si z hromady úlovků špačka. Hrom si vzal jednu ze svých myší k Pírce a přisedl si vedle ní z druhé strany, co nejdál od Vránka.

„Zalovili jste si dobře?“ zeptal se.

Pírka na něj zamrkala. „Skvěle, díky. Je tu tolik kořisti! Je škoda, že nemůžeme zůstat déle.“

Hrom chtěl souhlasit, ale věděl, že jejich domovu hrozí příliš velké nebezpečí na to, aby se zdržovali. Začal hladově polykat kousky myši a packy už ho svrběly, jak se toužil vydat na cestu.

Spolkl poslední sousto svého úlovku a zrovna si začal čistit hustý, šedý kožíšek, když za sebou uslyšel hluboké zavrčení. Viděl, jak Ostrodráp zvedl hlavu a poplašeně mu vzplály oči.

Hrom se rychle otočil, aby se podíval, co válečníka z Hromového klanu tak vystrašilo. Nozdry mu zaplnil povědomý pach. O chvilku později se z kapradí za potůčkem vynořila dvě štíhlá, žlutohnědá těla.

Lišky!

KAPITOLA 2

Lístečka nakrčila nos, když ucítila ten hnusný zápach, a snažila se nezasyčet odporem. Zakroutila hlavou a pak packou rozhrnula Hnědouščinu srst, aby otřela chumáč mechu nasáklý žlučí o její rameno, na kterém měla klíště.

Hnědouška se zavrtěla, když jí žluč pronikala do kožíšku. „Hned je to lepší!“ mňoukla. „Už je pryč?“

Lístečka otevřela tlamičku a pustila větev, na které mech držela. „Chvilku počkej.“

„Na klíšťatech je jen jedna dobrá věc,“ mňoukla Hnědouška. „Nesnáší myší žluč stejně jako my.“ Pak vyskočila, pořádně se otřásla a klíště jí spadlo z ramene. „A je to! Díky, Lístečko.“

Ve stromech, které obklopovaly léčitelčino doupě, šustil větřík. Pár listů spadlo na zem. Chladný ranní vzduch Lístečce připomněl, že za pár měsíců už nastane období bezlistí. A tentokrát nebudou muset čelit pouze zimě a nedostatku kořisti. Lístečka zavřela oči a celá se otřásla, když si vzpomněla na to, co spatřila předchozího dne na hlídce se svým otcem.

Největší obluda, jakou kdy kočky viděly, si hrozivě dláždila cestu lesem, nechávala za sebou v zemi hluboké stopy a vyvracela stromy i s kořeny. Obrovská, nablýskaná obluda se neúprosně prodírala kapradím, rachotila a vyfukovala oblaka kouře, zatímco kočky se před ní bezmocně rozutekly. V tu chvíli Lístečka začala chápat, jaké nebezpečí to lesu hrozí – bylo předpovězeno už dvakrát; poprvé v Ostrodrápově snu, díky kterému se vydal s Veveruškou na tu výpravu, a podruhé v Popeluščině vidění ohně a tygra. Prorokovaná zkáza se valila na les a Lístečka nevěděla, jestli ji bude některá kočka vůbec schopna zastavit.

„Jsi v pořádku, Lístečko?“ zeptala se Hnědouška.

Lístečka zamrkala. Vzpomínka na kouř, pokácené stromy a kvílející kočky se vypařila a nahradilo ji měkké, zelené kapradí a hladká, šedá skála, ve které měla Popeluška doupě. Byla v bezpečí, Hromový klan tu pořád byl – ale na jak dlouho? „Ano, jsem v pořádku,“ odpověděla. Ohnivý měsíc nařídil všem, co s ním byli na hlídce, aby o tom, co viděli, nemluvili, dokud se nerozhodne, jak takové zprávy klanu sdělit. „Musím jít a smýt si z tlapek tu myší žluč.“

„Půjdu s tebou,“ nabídla se Hnědouška. „Pak můžeme jít ke strži a ulovit nějakou kořist.“

Lístečka vyrazila přes hlavní mýtinu jako první. Bělunka s Rejskem se spolu cvičně prali před doupětem učedníků, kam dopadaly první teplé ranní sluneční paprsky. Všechna tři koťata Kapradiny je obdivně sledovala. Jejich matka seděla poblíž vchodu do školky, čistila si kožíšek a přitom na svá koťata dohlížela. Ranní hlídka – Prachovous, Myška a Pavouček – se zrovna prodírala hlodášovým tunelem zpátky na hlavní mýtinu. Prachovousovi se rozzářily oči, když spatřil Kapradinu a jejich koťata. Lístečka se rozhlédla po rušném, ale mírumilovném táboře, a jen stěží dokázala potlačit zoufalé zakvílení.

Jakmile učedníci Lístečku spatřili, přestali se spolu prát, zahleděli se na ni, a pak si začali něco naléhavě šeptat. Dokonce i kočky, které se zrovna vrátily z ranní hlídky, se na ni znepokojeně podívaly, když přecházely k hromadě s úlovky. Lístečka věděla, že se v táboře začínají o včerejší hlídce šířit zvěsti. Ohnivý měsíc si hned za svítání zavolal svého zástupce Šedého pruha, Lísteččinu matku Bouřku i Popelušku do svého doupěte na poradu, takže každá kočka už tušila, že se předchozího dne muselo stát něco zvláštního.

Než Hnědouška doběhla k hlodášovému tunelu, Ohnivý měsíc vyšel z doupěte a objevil se pod Vysokou skálou. Šedý pruh i Bouřka ho následovali a Popeluška pajdala za nimi. Ohnivý měsíc vyskočil na vrcholek skály a ostatní tři kočky se uvelebily pod ní. V šikmém svitu slunce období padajícího listí vypadal jeho kožíšek úplně jako planoucí oheň, který mu dal i jméno.

„Ať se všechny kočky, které jsou dost staré na to, aby si ulovily svou vlastní potravu, dostaví k Vysoké skále na klanové shromáždění,“ zvolal.

Lístečka cítila, jak se jí svírá žaludek, když ji Hnědouška jemně tlačila dopředu mezi shromažďující se kočky. „Ty víš, co se nám chystá říct, že?“ zamumlala žlutohnědá válečnice.

Lístečka zachmuřeně přikývla.

„Věděla jsem, že se včera stalo něco divného,“ pokračovala Hnědouška. „Když jste se vrátili, všichni jste vypadali, jako by vám byl v patách celý Stínový klan.“

„Kéž by jen Stínoví,“ utrousila Lístečka.

„Kočky Hromového klanu,“ začal Ohnivý měsíc, ale pak se odmlčel a zhluboka se nadechl. „Já… Nevím, jestli už někdy klanový velitel musel vést svůj klan do tak temného období, jaké před námi vidím já.“ Zachvěl se mu hlas a očima se střetl s Bouřkou, jako by z jejího pevného pohledu čerpal sílu. „Před nedávnem mě Havran upozornil na zvýšený pohyb dvounožců na Hromové stezce. Předtím jsem si nemyslel, že je to důležité, a stejně nebylo nic, co bychom s tím mohli udělat, jelikož se nejednalo o naše území. Ale včera…“

Na mýtině se rozhostilo napjaté ticho. Nestávalo se často, aby Ohnivý zněl tak vážně; Lístečka viděla, že pokračuje jen neochotně a musí se nutit, aby mluvil dál.

„S hlídkou jsme byli nedaleko Hadích skal, když jsme spatřili, jak jedna z oblud dvounožců opustila Hromovou stezku. Rozcupovala zem a vyvracela stromy. Bylo to…“

„Ale to je absurdní!“ přerušil ho Sazík. „Obludy nikdy neopouštějí Hromovou stezku.“

„Není to jen další jeho sen, že ne?“ zeptal se Prachovous dostatečně tiše na to, aby ho Ohnivý měsíc neslyšel, ale Lístečce jeho poznámka neunikla. „Že by večer jen něco špatného snědl?“

„Buď zticha a poslouchej,“ odsekl Bílý mrak, příbuzný Ohnivého měsíce, a sekl po Prachovousovi pohledem.

„Taky jsem to viděl,“ potvrdil Šedý pruh ze svého místa pod Vysokou skálou.

Po jeho slovech následovalo hrobové ticho. Lístečka sledovala, jak si kočky vyměňují nejisté pohledy plné strachu. Hnědouška se otočila k Lístečce. „To jsi opravdu viděla?“

Lístečka přikývla. „Ani si to nedovedeš představit.“

„Co na to říká Popeluška?“ zavolala Skvrnka, která seděla mezi ostatními staršími. „Seslal jí Hvězdný klan nějaké vidění?“

Léčitelka se postavila ke klanu čelem a upřeně se na ostatní zahleděla svýma modrýma očima. Ze všech těch koček se zdála nejklidnější, dokonce i klidnější než Ohnivý měsíc.

Než odpověděla, vzhlédla k Ohnivému a podívala se mu do očí. Lístečka věděla, že si oba vzpomněli na to proroctví o ohni a tygrovi, které Popeluška před časem viděla v hořícím kapradí. Byla zvědavá, co se na té poradě, která právě skončila, rozhodli klanu říct. Pak Ohnivý přikývl, jako by dával Popelušce svolení promluvit, a ta se zase krátce uklonila.

„Znamení Hvězdného klanu nejsou jasná,“ připustila. „Vidím před námi období plné nebezpečí a velkých změn pro celý les. Visí nad námi ohromná zkáza.“

„Takže jsi obdržela varování! Proč jste nám to neřekli dřív?!“ vyzvala ji Myška a švihla ocasem.

„Nebuď jako myší mozek!“ zavrčel Bílý mrak. „K čemu by to bylo? Co bychom s tím udělali? Odešli z lesa – ale kam? Bloudili neznámým územím v blížícím se období bezlistí? Tobě by se to možná líbilo, Myško, ale mně určitě ne!“

„Já bych řekl, že Ostrodráp s Veveruškou udělali dobře,“ zamumlal Sazík na svého bratra Dešťovouse, „když odsud vypadli.“

Lístečka se chtěla zmizelých koček zastat, ale přinutila se zůstat sedět a být zticha. Byla jedinou kočkou z klanu, která věděla, že Veveruška s Ostrodrápem odešli na výpravu, kterou jim uložil Hvězdný klan, aby se pokusili les od toho hrozného nebezpečí zachránit. Hrom s Pírkou, potomci Šedého pruha, šli s nimi a dvě kočky z Větrného a Stínového klanu taky. I když všechny kočky svým klanům chyběly, Lístečka věděla, že odešly v zájmu lesa.

Ale nebezpečí už se přiblížilo – pomyslela si a žaludek se jí sevřel obavami – a zmizelé kočky se pořád nevracely. Znamenalo to snad, že selhaly? Znamenalo to, že Hvězdný klan selhal navzdory všem těm varováním, která jim seslal?

Popeluška opět spočinula pohledem na ostatních kočkách, které už se utišily a čekaly. „Přijde velké nebezpečí,“ zopakovala. „Ale věřím, že to Hromový klan nezničí.“

Kočky se po sobě podívaly, všechny vypadaly zmateně a vystrašeně. Zdálo se, že to ticho trvá věčně, dokud ho neprolomilo vyděšené zakvílení odněkud ze skupinky starších. Jako na povel se začaly ozývat další zděšené výkřiky a skučení. Jen málo koček z klanu dokázalo věřit Popeluščině ujištění, když jim hrozilo takové nebezpečí od blížících se oblud.

Kapradina starostlivě obtočila ocásek kolem svých koťat a přitiskla si je blíž ke svému kropenatému, šedému kožíšku. „Co budeme dělat?“ vykřikla zděšeně.

Prachovous jí přitiskl čumáček k boku, aby ji utěšil. „Něco vymyslíme,“ slíbil jí. „Ukážeme dvounožcům, že tohle je naše území.“

„A jak to podle tebe uděláme?“ zeptala se Myška zostra. „Kdy na nás dvounožcům záleželo? Dělají si, co chtějí.“

„Jejich obludy vystraší všechnu kořist,“ dodal Šedivák. „Už teď je les prázdnější než kdy dřív, a navíc přichází období bezlistí. Co budeme jíst?“

Ozvalo se další zděšené mňoukání a chvíli trvalo, než se Ohnivému měsíci podařilo všechny přehlušit.

„Nemůžeme se rozhodnout, co budeme dělat, dokud se nedozvíme víc,“ mňoukl, když se hluk utišil a ozývalo se už jen úzkostlivé mumlání. „To, co se včera stalo, bylo poblíž Hadích skal, což je odsud docela daleko. Možná, že dál už dvounožci nepůjdou.“

„Tak proč by nám pak Hvězdný klan sesílal nějaká varování?“ zeptal se Trnodráp. „Musíme se k tomu postavit čelem, Ohnivý měsíci – nemůžeme předstírat, že se nic neděje.“

„Posílím hlídky,“ ujistil ho Ohnivý měsíc. „A zkusím si promluvit se Stínovým klanem. Stalo se to poblíž hranice s jejich územím, možná s nimi mají taky potíže.“

„Stínovému klanu nemůžeš věřit ani slovo,“ zavrčel Bílý mrak. „Nedali by ti ani myší ocásek, i kdybys umíral hladem.“

„Možná ne,“ odpověděl Ohnivý měsíc. „Ale jestli dvounožci pronikli na jejich území, možná s námi budou ochotni mluvit, abychom si mohli vzájemně pomoct.“

„A ježci se naučí lítat,“ brblal Bílý mrak. Otočil se k Ohnivému zády a zamumlal něco do ucha Zářence. Ta mu pak zabořila čumáček do kožíšku, jako by ho chtěla ukonejšit.

„Všichni se musí mít na pozoru,“ pokračoval Ohnivý měsíc. „Když uvidíte něco zvláštního, hned mi to hlaste. Přežili jsme záplavy i požár. Přežili jsme Drápovu smečku psů i hrozbu ze strany Postracha a Krvavého klanu. A přežijeme i tohle.“

Seskočil ze skály dolů – shromáždění tak skončilo.

Kočky se na mýtině ihned rozdělily do malých hloučků a plny úzkosti diskutovaly o tom, co se právě dozvěděly. Ohnivý měsíc si chvíli povídal s Popeluškou a ta pak přiběhla za Lístečkou.

„Ohnivý měsíc půjde za Stínovým klanem hned,“ oznámila jí léčitelka. „A chce, abys šla taky.“

Lístečka byla nadšená, ale na druhou stranu měla i obavy. „Proč já?“ zeptala se.

„Chce s sebou mít obě léčitelky. Myslí si, že když tam budeme taky, Černý měsíc si uvědomí, že Hromový klan nechce bojovat.“ Popelušce se zablesklo v očích. „Ale i tak, Lístečko, doufám, že si bojové chvaty ještě pomatuješ.“

Lístečka polkla. „Ano, Popeluško.“

„Dobře,“ řekla Popeluška, mávla ocáskem a vedla ji směrem k Ohnivému měsíci, který už čekal u hlodášového tunelu. Byli s ním i Šedý pruh a Kapraď.

„Pojďme,“ mňoukl Ohnivý měsíc. „A pamatujte, že nechceme žádné potíže. Jen si s nimi promluvíme.“

Šedý pruh se uchechtl. „To zkus říct Stínovým. Jestli nás jejich hlídka nachytá na svém území, pustí se do nás hned, jakmile nás uvidí.“

„Budeme doufat, že ne,“ odpověděl Ohnivý měsíc. „Pokud dvounožci ohrožují oba klany, nemůžeme plýtvat silou tím, že budeme bojovat proti sobě.“

Šedý pruh sice pořád vypadal, že o tom pochybuje, ale už nic neřekl a Ohnivý měsíc je dál vedl nahoru roklinou k hranici se Stínovým klanem. Lístečka měla nastražené uši, aby zachytila jakýkoli nezvyklý zvuk, a všechny chlupy v kožíšku měla zježené. Les, který vždycky býval tak bezpečný, se najednou stal děsivým místem, které obsadili dvounožci se svými obludami.

Ohnivý měsíc vedl hlídku přímo k Hadím skalám a Lístečka si uvědomila, že míří právě na to místo, kde předtím viděli sjet obludu z Hromové stezky. Ještě než cokoli spatřila, zachytila ten hnusný puch oblud a silný zápach rozvrtané půdy. Když dorazili na vrcholek svahu nad Hromovou stezkou, zastavili se a vykoukli skrz trsy kapradí.

Přímo pod nimi se až k Hromové stezce táhl pás rozryté trávy. Stromy ležely na zemi a jejich kořeny vyčnívaly do vzduchu. Všude bylo ticho; Lístečka neslyšela ani jednoho ptáka nebo kořist šustící v trávě. Ale obluda už tam nebyla. A když otevřela tlamičku, aby nasála vzduch, pach dvounožců byl zvětralý. Dokonce i smrad z obludy už se začal vytrácet.

„Dneska tady nebyli,“ mňoukl Šedý pruh. „Možná, že už skončili – ať už dělali cokoli.“

„Na to bych nesázel,“ odsekl Ohnivý měsíc.

„To je… strašné,“ vypravil ze sebe Kapraď šokovaně. Předtím tu s  hlídkou nebyl. „Ohnivý měsíci, proč ničí náš les?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kočičí válečníci: Nové proroctví (2) - Východ měsíce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.