Přeložila:

Dana Šimonová

Elizabeth Hoyt: Hříšné úmysly

Vydání první

Copyright © 2010 by Nancy M. Finney

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and DGrandDesigns3.

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2364. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Wicked Intentions vydaného

nakladatelstvím Grand Central Publishing, New York, v roce 2014

Český překlad © 2020 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1385-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1386-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Elizabeth Hoyt

Hříšné úmysly

Mé sestře SUSAN, znovu navzdory faktu, že si pravidelně dělá legraci z mých nedokonalých znalostí práce s počítačem a jednou ročně považuje za nutné pokusit se mi vysvětlit, jak doopravdy funguje internet, což vždy způsobí, že mi z toho málem praskne hlava. Mám tě ráda! ;-)

1. kapitola

Kdysi dávno žil v jedné zapomenuté zemi mocný král, jehož se všichni báli a nikdo ho nemiloval. Jmenoval se král Necita…

Král Necita

Londýn

únor 1737

Žena, která se o půlnoci pohybovala venku po čtvrti St. Giles, byla buď hloupá, nebo velice zoufalá. Anebo jako v případě Temperance Dewsové to byla nejspíš kombinace obojího, jak si nevesele uvědomovala.

„Za nocí, jako je tahle, tu prý straší Duch ze St. Giles,“ vykládala upovídaná Temperancina služebná Nell Jonesová, zatímco v úzké uličce přeskakovala páchnoucí louži.

Temperance na ni pochybovačně pohlédla. Nell strávila tři roky s kočovnou divadelní společností a občas měla sklon k melodramatu.

„V St. Giles žádný duch nestraší,“ odvětila pevně Temperance. Chladná zimní noc ji dostatečně děsila i bez nějakých strašidel.

„Ale opravdu tu straší.“ Nell si posunula výš nemluvně spící jí v náručí. „Nosí černou masku, oblek harlekýna a má u sebe ostrý meč.“

Temperance se zamračila. „Oblek harlekýna? To nezní zrovna strašidelně.“

„Je to dost strašidelné, pokud je to duch nějakého zemřelého herce, který se vrací mezi živé, aby je strašil.“

„Kvůli špatným kritikám?“

Nell si odfrkla. „A je znetvořený.“

„Jak to může kdokoli vědět, když ten Duch nosí masku?“

Zatím došly až k rohu a Temperance si pomyslela, že vepředu zahlédla světlo. Zvedla vysoko lucernu a v druhé ruce sevřela pevně pistoli. Zbraň to byla natolik těžká, že ji z ní bolela ruka. Mohla ji nosit v pouzdře, ale tak by neposloužila svému účelu jako hrozba. Ačkoli byla nabitá, mohla z ní vystřelit pouze jednou, ale po pravdě řečeno, nevěděla ani příliš dobře, jak se to dělá.

Přesto ta pistole vypadala nebezpečně a Temperance za ni byla vděčná. Noc byla temná, vítr tiše sténal a přinášel s sebou zápach výkalů a hnijícího odpadu. Kolem nich se ozývaly obvyklé zvuky čtvrti St. Giles – hlasy zvyšující se v hádce, steny a smích a sem tam podivný, strašidelný výkřik. Čtvrť St. Giles byla schopná vyděsit i tu nejméně bázlivou ženu tak, že by utíkala jako o život.

A to i bez Nellina vyprávění.

„Hrozivě znetvořený,“ pokračovala Nell a ignorovala Temperancinu logiku. „Prý má spálené rty a víčka, jako by zemřel při nějakém dávném požáru. Zdá se, jako by na vás cenil velké, žluté zuby v příšerném úsměvu, když vám jde vyrvat střeva z břicha.“

Temperance nakrčila znechuceně nos. „Nell!“

„Říká se to,“ prohlásila ctnostně Nell. „Ten duch rozpáře své oběti břicho a hraje si s jejími vnitřnostmi, než zase zmizí v temnotě.“

Temperance se zachvěla. „Proč by to dělal?“

„Ze závisti,“ odtušila věcně Nell. „Závidí živým lidem.“

„Já tedy na žádné duchy nevěřím,“ prohlásila Temperance a zhluboka se nadechla, když zabočily na malé, špinavé náměstíčko. Na vzdálenějším konci stály dvě postavy, ale při jejich příchodu se ztratily. Temperance vydechla. „Bože, jak nesnáším, když musím být po setmění venku.“

Nell poplácala miminko po zádech. „Ještě tak půl míle. Potom můžeme dát tohle maličké do postýlky a ráno poslat pro kojnou.“ Když se ponořily do další uličky, Temperance si skousla ret. „Myslíš, že se dožije rána?“

Avšak Nell, která obvykle zcela svobodně vyjadřovala své názory, zůstala potichu. Temperance hleděla vpřed a zrychlila krok. Vypadalo to, že miminko je pouze pár týdnů staré a dosud nevydalo ani hlásek od chvíle, kdy je odebraly z náruče mrtvé matky. Prospívající miminko se normálně projevuje dost hlasitě. Bylo hrozné pomyslet, že spolu s Nell vykonaly tuto strastiplnou cestu zbytečně.

Ale měly snad na výběr? Když dostala do Útulku pro potřebná miminka a osiřelé děti zprávu, že jedno miminko potřebuje její pomoc, bylo ještě světlo. Z trpké zkušenosti věděla, že kdyby čekaly až do rána, aby miminko vyzvedly, mohlo by v noci zemřít nedostatkem péče nebo by už mohlo být prodáno žebrákům. Zachvěla se. Děti, které koupili žebráci, byly často mrzačeny, aby vzbudily větší lítost kolemjdoucích. Mohlo jim být vyloupnuto oko nebo zlomena či zkroucena končetina. Tohle miminko nemohlo počkat až do rána.

Přesto by byla moc ráda, kdyby už dorazily domů.

Nacházely se právě v úzkém průchodu, který z obou stran hrozivě stínily vysoké domy. Nell byla nucena jít za Temperance nebo riskovat, že se odře o zdi domů. Kolem nich se proplížila hubená kočka a poté se velice blízko ozval výkřik.

Temperance zaváhala.

„Někdo je před námi,“ zašeptala chraptivě Nell.

Slyšely jakýsi šelest a poté vysoké zaječení.

Temperance polkla. Z průchodu se nedalo nikam zabočit. Mohly se buď vrátit, nebo pokračovat – ale návrat by znamenal dalších dvacet minut při obcházení celé té oblasti.

To rozhodlo. Noc byla chladná, a to nebylo pro miminko dobré.

„Drž se hned za mnou,“ zašeptala k Nell.

„Jako blecha v psím kožichu,“ zamumlala služebná.

Temperance napřímila ramena a držela pistoli před sebou. Její mladší bratr Winter říkal, že ji stačí pouze namířit a střelit. To by nemělo být těžké. Když vstoupily do rozbitého dvora, objevilo se před nimi světlo lucerny. Na okamžik se zastavila. Jejich světlo odhalilo scénu jako z nějaké pantomimy.

Na zemi ležel muž a krvácel na hlavě. Ale kvůli tomu neztuhla – krev, ba dokonce i smrt byly v St. Giles častým zjevem. Ne, to, co ji zarazilo, byl ten druhý muž. Skláněl se nad padlým tělem a jeho černý plášť se rozprostřel kolem ležícího jako křídla velkého dravce. Držel dlouhou černou vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí, jež měla stejnou barvu jako jeho vlasy. Ve světle lucerny bylo vidět, že jsou rovné, dlouhé a stříbřitě se lesknou. Ačkoli tvář měl převážně ve tmě, pod krempou černého třírohého klobouku se mu blýskaly tmavé oči. Temperance cítila tíhu jeho pohledu. Bylo to, jako by se jí fyzicky dotkl.

„Chraňte nás všichni svatí a opatrujte od zlého,“ zamumlala Nell a její boty zaklapaly po dláždění. Zabočila prudce do vedlejšího průchodu a zanechala celou tu scénu za sebou.

„Kdo to byl, Nell?“ ptala se zadýchaně Temperance, zatímco si razily cestu zapáchající uličkou. „Znáš ho?“

Ulička náhle vyústila do širší ulice a Temperance si trochu oddechla, neboť se cítila lépe, když ji z obou stran netísnily zdi.

Nell si odplivla, jako by si chtěla pročistit ústa od nepříjemné pachutě.

Temperance si ji zvědavě prohlížela. „Vypadalo to, jako bys toho muže znala.“

„Přímo ho neznám,“ odtušila Nell. „Ale vídám ho tu. Byl to lord Caire. A je lepší se mu vyhnout.“

„Proč?“

Nell zavrtěla hlavou a stiskla rty pevně k sobě. „O takových, jako je on, bych s vámi vůbec neměla mluvit, madam.“

Temperance nechala tu tajemnou odpověď být. Dostaly se nyní na lepší ulici – některé krámky měly nade dveřmi zavěšené lucerny, jež rozsvěceli lidé uvnitř.

Temperance zahnula za další roh do Maiden Lane. Jejich sirotčinec už byl na dohled. Stejně jako sousední domy to byla vysoká cihlová budova, postavená co nejlevněji. Měla jen pár úzkých oken a nad vchodem nevisel žádný štít. Za patnáct let existence útulku nebylo nikdy zapotřebí jejich služby inzerovat.

Ve čtvrti St. Giles byla opuštěných dětí a sirotků spousta.

„Tak jsme se dostaly bezpečně domů,“ pravila Temperance, když došly ke vchodu. Postavila lucernu na ošlapaný schod a vytáhla z řemínku, připevněného na opasku, velký kovový klíč. „Už se těším, až si dám hrnek horkého čaje.“

„Já zatím uložím tu chudinku do postýlky,“ opáčila Nell, když vešly do malé vstupní haly. Byla dokonale čistá, ale ani čistota nedokázala zakrýt opadávající omítku ani zprohýbanou podlahu.

„Děkuju ti.“ Temperance si sundala plášť a právě ho dávala na věšák, když se v zadních dveřích objevila vysoká mužská postava.

„Temperance.“

Polkla a otočila se. „Ach Wintře, nevěděla jsem, že už ses vrátil.“

„Zjevně ano,“ opáčil suše mladší bratr a pokynutím pozdravil sloužící. „Dobrý pozdní večer, Nell.“

„Pane.“ Nell se mu uklonila a nervózně pohlédla z bratra na sestru. „Půjdu se podívat na děti, ehm, ano?“

Vyběhla nahoru a zanechala Temperance, aby samotná čelila bratrovu nesouhlasnému pohledu.

Temperance narovnala ramena a protáhla se kolem bratra. Sirotčinec byl dlouhý a úzký, vmáčknutý mezi sousední domy. Na šířku měl kromě malé chodby jen jednu místnost. Používala se jako jídelna a příležitostně se v ní přijímali nečetní důležití hosté. Vzadu v domě se nacházela kuchyně, kam Temperance právě mířila. Děti dostávaly večeři přesně v pět hodin, ale ona ani bratr ještě nejedli.

„Právě jsem se chystala připravit trochu čaje,“ oznámila a šla prohrábnout oheň. Z místa před krbem se zvedla černá kočka Saze a protáhla se, než odtud vyrazí na lov myší. „Od včerejška zbylo trochu hovězího a je tu pár čerstvých ředkviček z dnešního nákupu na trhu.“

Winter za ní se nadechl. „Temperance.“

Pospíchala pro konvici. „Chleba už je trochu okoralý, ale můžu ti z něj udělat topinku, jestli chceš.“

Bratr mlčel. Ona se k němu konečně otočila a čelila nevyhnutelnému.

Bylo to horší, než se obávala. Winterův dlouhý, hubený obličej vypadal smutně, kvůli čemuž se vždy cítila hrozně. Nechtěla ho zklamat.

„Když jsme vycházely, bylo ještě světlo,“ hlesla tiše.

Znovu si vzdychl, sundal si kulatý černý klobouk a posadil se na židli. „Nemohla jsi počkat, až se vrátím, sestro?“

Temperance mu pohlédla přímo do očí. Winterovi bylo pouze pětadvacet let, ale působil dojmem muže dvakrát tak starého. Ve tváři měl vepsané vyčerpání, široká ramena ve špatně padnoucím kabátu svěšená a dlouhé končetiny příliš tenké. Posledních pět let denně vyučoval na malé škole patřící k sirotčinci.

Po otcově smrti v minulém roce jeho pracovní povinnosti ohromně vzrostly. Nejstarší bratr Concord zdědil rodinný pivovar. Asa, druhý nejstarší bratr, hleděl na sirotčinec vždycky trochu přezíravě a sám se živil poněkud tajemně. Obě sestry – nejstarší ze sourozenců Makepeaceových Verity i nejmladší Silence – byly provdané. Takže na Wintera zbylo vedení sirotčince. Dokonce i s její pomocí – Temperance pracovala v útulku od smrti manžela před devíti lety – byl ten úkol pro jednoho muže ohromně zatěžující. Temperance se bála o bratrovo zdraví, ale jak sirotčinec, tak škola, která k němu patřila, založil jejich otec. Winter proto bral jako svou synovskou povinnost, aby obě charitativní organizace udržel při životě.

Pokud ho ovšem nezradí zdraví.

Temperance nalila do konvice vodu z kádě u zadních dveří. „Kdybychom na tebe čekali, byla by už úplná tma a neměly bychom jistotu, že tam miminko stále ještě bude.“ Pohlédla na něj a zavěsila přitom konvici nad oheň. „A kromě toho – ty nemáš dost vlastní práce?“

„Kdybych přišel o sestru, myslíš, že by mi práce ubylo?“

Temperance od něj provinile odvrátila zrak.

Bratr pokračoval jemněji: „A to nemluvím o celoživotním utrpení, které bych cítil, kdyby se ti dnes večer něco stalo.“

„Nell znala matku toho dítěte – nebylo jí ještě ani patnáct.“ Temperance krájela chléb. „A mimoto jsem měla s sebou pistoli.“

„Hmm,“ ozval se Winter za ní. „A kdyby tě někdo obtěžoval, použila bys ji?“

„Jistě,“ pronesla s hranou jistotou.

„A co kdyby ses netrefila?“

Nakrčila nos. Otec vedl všechny bratry k tomu, aby uměli řádně diskutovat. Tento fakt ji občas pořádně dráždil.

Přenesla plátky chleba nad oheň, aby je opekla. „V každém případě se nic nestalo.“

„Dneska,“ povzdychl si znovu Winter. „Musíš mi slíbit, sestro, že už nebudeš jednat tak pošetile.“

„Hmm,“ zamumlala Temperance a soustředila se na opékání. „Jak to šlo dnes ve škole?“

Chvíli se domnívala, že bratr nebude souhlasit se změnou tématu. Poté řekl: „Myslím, že dnes to bylo dobré. Samuelsův hoch si konečně zapamatoval latinské cvičení a nemusel jsem žádného kluka trestat.“

Temperance na něj pohlédla s pochopením. Věděla, jak Winter nesnáší šlehat je po dlaních proutkem, a už vůbec ne řezat je rákoskou přes zadek. Kdykoli byl Winter nucen nějakého školáka tělesně potrestat, přicházel pak domů se špatnou náladou.

„To ráda slyším,“ podotkla.

Zavrtěl se na židli. „Přišel jsem na oběd, ale tys tu nebyla.“

Temperance vytáhla topinku z ohně a položila ji na stůl. „Musela jsem odvést Mary Foundovou na nové místo. Myslím, že se tam bude mít docela dobře. Vypadá to, že její nová paní je hodná, a vzala si jenom pět liber za to, že vyučí Mary na služebnou.“

„Bůh dej, aby to dítě skutečně něčemu naučila, abychom ji tu už znovu neviděli.“

Temperance nalila horkou vodu do malé čajové konvičky a přenesla ji na stůl. „To zní cynicky, bratře.“

Winter si přejel rukou po čele. „Odpusť. Cynismus je ošklivá slabost. Pokusím se mírnit.“

Temperance si sedla a tiše posloužila bratrovi. Čekala, co jí ještě poví, protože ho zjevně trápilo něco jiného než jen její pozdní příchod.

Nakonec se jí s tím svěřil: „Když jsem obědval, navštívil nás pan Wedge.“

Pan Wedge byl jejich domácí. Temperance se zarazila s rukou na čajové konvici. „Co ti řekl?“

„Že nám dává posledních čtrnáct dní a potom nechá sirotčinec násilně vystěhovat.“

„Dobrý bože!“

Temperance upírala oči na malý kousek hovězího na talíři. Bylo šlachovité a tvrdé, z nějaké podezřelé části krávy, ale ona se těšila, až se pořádně nají. Teď ji najednou veškerá chuť přešla. Byli s nájemným za sirotčinec pozadu – minulý měsíc nebyli schopni zaplatit plný nájem a v tomto měsíci nezaplatili vůbec nic. Možná jsem neměla kupovat ty ředkvičky, pomyslela si zasmušile. Avšak děti celý minulý týden nejedly nic jiného než vývar a chleba.

„Kdyby tak sir Gilpin na nás pamatoval v poslední vůli,“ zamumlala.

Sir Stanley Gilpin byl otcův dobrý přítel a patron tohoto sirotčince. Jako majitel divadla na odpočinku si dokázal vydělat jmění akciemi Společnosti jižních moří a byl natolik prohnaný, že dokázal své akcie prodat, než ta pověstná bublina praskla. Sir Gilpin byl zaživa šlechetným patronem, ale po jeho nečekané smrti před šesti měsíci zůstal sirotčinec bez přísunu obvyklých financí. Plácali se v tom a využívali všechny peníze, které dokázali ušetřit, ale nyní se ocitli v bezvýchodné situaci.

„Sir Gilpin byl nezvykle šlechetný člověk, jak se zdá,“ odtušil Winter. „Zatím jsem nebyl schopný sehnat jiného gentlemana ochotného podobně financovat útulek pro chudé sirotky.“

Temperance píchla do hovězího. „Co budeme dělat?“

„Bůh nás povede,“ pravil Winter, odstrčil napůl snědené jídlo a vstal. „A pokud ne, potom bych mohl možná po večerech vyučovat soukromé studenty.“

„Už takhle pracuješ celý den,“ protestovala Temperance. „Máš sotva čas pár hodin se prospat.“

Winter pokrčil rameny. „Jak bych mohl vydržet sám se sebou, kdyby ta neviňátka, o něž se staráme, byla vyhozena na ulici?“

Temperance shlédla na svůj talíř. Na to neznala žádnou odpověď.

„Pojď,“ nabídl jí bratr ruku a usmál se.

Winterův úsměv byl tak řídký, tak vzácný. Když se usmál, celý jeho obličej jako by byl osvícen vnitřním ohněm a na jedné tváři se mu objevil ďolíček, takže vypadal chlapecky a skutečně na svůj věk.

Když se Winter usmíval, museli se usmívat i všichni kolem něj. I Temperance se usmála, když pokládala svou ruku do jeho. „Kam jdeme?“

„Pojďme se podívat na naše chovance,“ navrhl, vzal svíci a vedl ji ke schodům. „Už sis někdy všimla, jak andělsky vypadají, když spí?“

Temperance se tomu zasmála a už stoupali po schodech do prvního patra. Byla tam úzká chodba se třemi dveřmi. Nahlédli do prvních a Winter zvedl svíci nahoru. Kolem stěn pokoje stálo šest malých postelí. V nich spali po dvou či po třech nejmladší sirotci. Na normální posteli u dveří ležela Nell a už spala.

Winter přešel k postýlce nejblíž Nell. Ležela tam dvě miminka. Prvním byl zrzavý chlapec s růžovými tvářičkami. Ve spánku si cucal pěstičku. Druhé miminko bylo poloviční, mělo bledé tvářičky a zapadlé oči, dokonce i ve spánku. Na temeni mu vyrážely jemné černé vlásky.

„Tohle miminko jste zachránily dnes v noci?“ zeptal se tiše Winter.

Temperance přikývla. Vedle prospívajícího chlapečka vypadala holčička ještě křehčeji.

Ale Winter se jenom lehounce dotkl prstem její ručičky. „Jak by se ti pro ni líbilo jméno Mary Hopeová?“

Temperance polkla, aby si uvolnila stažené hrdlo. „To je velice příhodné.“

Winter přikývl a po pohlazení malého miminka vyšel z pokoje. Další dveře vedly do chlapecké ložnice. Na čtyřech postelích leželo třináct chlapců do devíti let – v devíti od nich odcházeli do učení. Kluci leželi s rozhozenými končetinami a s tvářemi růžovými spánkem. Winter se usmál a přetáhl přikrývku přes tři chlapce ležící nejblíže u dveří. Zastrčil také jednu nohu, která vyklouzla z postele.

Temperance si vzdychla. „Člověk by nikdy nevěřil, že hodinu před obědem tráví tím, že honí krysy v uličce.“

„Hmm,“ odvětil Winter a tiše zavřel za sebou dveře. „Malí chlapci tak rychle vyrostou v dospělé muže.“

„To máš pravdu.“ Temperance otevřela poslední dveře – vedoucí do dívčí ložnice – a z jednoho polštáře se okamžitě zvedla malá hlava.

„Přinesla jste ji?“ zašeptala chraptivě Mary Whitsunová.

Byla nejstarší z dívek v sirotčinci. Pojmenovali ji podle svátku Whitsun čili svatodušní neděle, kdy ji před devíti lety jako tříletou přinesli do sirotčince. Přestože byla Mary Whitsunová tak mladá, Temperance ji občas nechávala hlídat ostatní děti – jak to udělala i dnes večer.

„Ano, Mary,“ zašeptala v odpověď. „Přinesly jsme s Nell miminko bezpečně sem k nám.“

„To jsem ráda.“ Mary Whitsunová široce zívla.

„Dobře jsi hlídala ostatní,“ zašeptala Temperance. „Teď spi. Brzy už bude nový den.“

Mary Whitsunová ospale přikývla a zavřela oči.

Winter vzal zbytek svíčky z malého stolku u dveří a vyšel z dívčí ložnice. „I já se zařídím podle tvé moudré rady, sestro, a popřeju ti dobrou noc.“

Zapálil svíčku od své vlastní a podal ji Temperance.

„Dobře se vyspi,“ popřála mu. „Já si dám před spaním ještě šálek čaje.“

„Nebuď vzhůru moc dlouho,“ nabádal ji Winter. Dotkl se prstem její tváře – stejně jako to udělal miminku – a vydal se po schodech nahoru.

Temperance ho sledovala a mračila se, když viděla, jak pomalu se pohybuje. Bylo už po půlnoci a on vstával před pátou, aby si mohl něco přečíst, napsat dopisy potenciálním patronům a připravit se na školu. U snídaně vedl ranní modlitby, pak pospíchal do školy, pracoval celé dopoledne, poté si vyšetřil hodinu na lehký oběd a nakonec pracoval až do tmy. Večer vyslechl to, co dostaly dívky za úkol se naučit, a četl starším dětem z bible. Ale když mu pověděla o svých obavách o jeho zdraví, jenom zvedl obočí a zeptal se, kdo tu práci udělá, když ne on?

Temperance potřásla hlavou. Měla by jít také do postele – její den začínal v šest – ale tyto chvíle v noci, které měla jen pro sebe, pro ni byly tak vzácné. Klidně obětovala půl hodiny spánku, aby si mohla sama sednout k šálku čaje.

Sešla se svíčkou dolů. Ze zvyku zkontrolovala hlavní vchod, jestli je zamčeno a je zavřená závora. Když šla do kuchyně, venku hvízdal vítr a třásl okenicemi. Slyšela rachotit zadní dveře. Zkontrolovala i ty a ulevilo se jí, když viděla, že jsou zavřené na závoru. Temperance se zachvěla a byla ráda, že v takové noci už není venku. Znovu nalila vodu do konvice. Byl to velký luxus, když si dělala čaj z nových lístků, a jenom pro sebe. Brzy se bude muset vzdát i toho, ale dnes v noci si chtěla svůj čaj ještě vychutnat.

Vedle kuchyně byla maličká místnost. Její původní účel už nikdo neznal, ale byl tu malý krb a Temperance si z ní udělala vlastní obývací pokoj. Měla tu postavené hodně potrhané čalouněné křeslo, vylepšené přehozem položeným přes opěradlo. Stál tu i malý stolek a stolička pod nohy – což bylo všechno, co potřebovala, aby si mohla sednout vedle teplého ohně.

Temperance si notovala písničku a postavila si na starý podnos konvičku a šálek, malou misku s cukrem a zbytek svíčky. Ráda by si vzala i mléko, ale to, co zbylo od rána, budou mít děti zítra k snídani. Jak to vypadalo, i cukr byl pro ni ostudným luxusem. Opravdu by ho měla vrátit, zjevně si ho nezasloužila. Po chvíli odložila misku s cukrem z tácu stranou, avšak tato oběť jí nepřinesla dobrý pocit. Místo toho cítila pouze únavu. Zvedla tác, a protože měla obě ruce plné, obrátila se zády ke dveřím, otevřela je tak a vcouvala do svého malého obývacího pokoje.

Proto si všimla, že v pokoji už někdo je, až když se otočila.

V jejím křesle seděl jako nějaký vyvolaný zlý duch lord Caire. Stříbrné vlasy se mu vlnily na černém plášti, na koleně mu ležel klobouk a pravou rukou si objížděl rukojeť ebenové hole. Kolem modrých očí měl jen pár vrásek a ústa i bradu pevné. Jeho vlasy tedy klamaly, nemohlo mu být o moc víc než třicet pět let.

Při jejím příchodu ji pozdravil úklonem hlavy a promluvil hlubokým, hladkým a nebezpečným hlasem.

„Dobrý večer, paní Dewsová.“

Zůstala stát s klidnou sebedůvěrou jako slušná žena, jež žije ve stoce, jakou byla čtvrt St. Giles, a je zvyklá na cokoli. Při pohledu na něj rozevřela údivem oči, avšak neučinila žádný pohyb, jako by chtěla utéct. Skutečně se zdálo, že ji objevení cizího muže v jejím žalostném obývacím pokoji vůbec nevystrašilo.

Zajímavé.

„Jsem Lazarus Huntington, lord Caire,“ představil se.

„Já vím. Co tu děláte?“

Naklonil hlavu na stranu a prohlížel si ji. Znala ho, a přesto se v hrůze neodtáhla? Ano, chovala se velice dobře. „Přišel jsem vám učinit jeden návrh, paní Dewsová.“

Stále žádný náznak strachu, ačkoli pohlédla na dveře. „Vybral jste si špatnou ženu, můj pane. A je už pozdě v noci. Prosím, odejděte z mého domu.“

Žádný strach a žádný respekt k jeho postavení. Opravdu zajímavá žena.

„Můj návrh se netýká, ehm, neslušných věcí,“ poznamenal. „Vlastně je docela slušný. Tedy skoro.“

Vzdychla si, pohlédla na tác a poté znovu na něj. „Dal byste si šálek čaje?“

Téměř se usmál. Čaj? Kdy naposled mu nabídla žena něco tak prozaického? Nemohl si vzpomenout.

Vážně však odpověděl: „Děkuji, ne.“

Přikývla. „Dobrá, ale nebude vám vadit, když já si dám?“

Mávl rukou na souhlas.

Postavila tác na rozviklaný malý stolek a sedla si na polstrovanou stoličku, aby si nalila šálek. Sledoval ji. Byla to monochromatická studie. Její šaty, živůtek, punčochy i boty – to všechno bylo černé. Na krku měla fiží, které bylo – stejně jako zástěra a čepec bez krajek či volánků – bílé. Žádná jiná barva ten obrázek nerušila. Jen její rty vypadaly až smyslně rudé. Nosila šaty jako jeptiška, avšak rty měla jako požitkářka.

Ten kontrast byl fascinující – a vzrušující.

„Jste puritánka?“ zeptal se.

Stiskla svá krásná ústa. „Ne.“

„Aha.“ Všiml si, že neřekla, že je anglikánka. Nejspíš patřila k jedné z těch obskurních nonkonformistických sekt, on by se však zajímal o její víru pouze v tom případě, kdyby měla vliv na jeho vlastní poslání.

Napila se. „Jak to, že znáte mé jméno?“

Pokrčil rameny. „Paní Dewsová a její bratr jsou dobře známi pro své dobré skutky.“

„Opravdu?“ podivila se. „Neuvědomila jsem si, že bychom byli známí mimo hranice čtvrti St. Giles.“

Možná vypadala ostýchavě, ale za svým škrobeným chováním uměla ukázat drápy. A měla pravdu – nikdy by o ní neslyšel, kdyby nestrávil poslední měsíc tím, že se plížil ve stínech St. Giles. Ale plížil se bez úspěchu, a právě proto ji sledoval až k ní domů a teď tu seděl před tím ubohým ohýnkem.

„Jak jste se dostal dovnitř?“ zeptala se.

„Myslím, že zadní vchod byl otevřený.“

„Ne, nebyl.“ Její hnědé oči se setkaly s jeho zraky přes šálek čaje. Měly zvláštní světlou barvu, téměř zlatou. „Proč jste tady, lorde Caire?“

„Chtěl bych si vás najmout, paní Dewsová,“ opáčil tiše.

Ušklíbla se a postavila šálek zpátky na tác. „Ne.“

„Ještě jste si neposlechla, za jakým účelem si vás chci najmout.“

„Už je po půlnoci, můj pane, a já nemám chuť na hry dokonce ani ve dne. Prosím, odejděte, nebo budu nucena zavolat bratra.“

Ani se nehnul. „Ne manžela?“

„Jsem vdova, jak už jistě víte.“ Otočila se a pohlédla do ohně, čímž mu ukázala svůj odmítavý profil.

Natáhl nohy, jak jen to v tomhle pokojíčku šlo, přičemž boty měl skoro v ohni. „Máte naprostou pravdu – to vím. Vím dokonce i to, že vy a váš bratr jste nezaplatili nájem za tento objekt už skoro celé dva měsíce.“

Nepopřela to, jen popíjela čaj.

„Klidně to za vás zaplatím,“ zašeptal. Konečně na něj pohlédla a on spatřil v těch bledě hnědých očích zář plamene. „Myslíte si, že se všechny ženy dají koupit?“

Přejel si palcem po bradě a uvažoval o té otázce. „Ano, myslím, ačkoli možná že ne všechny za peníze. A nemluvím teď jen o ženách – všichni lidé se dají koupit tak nebo onak. Jediný problém je najít použitelné platidlo.“

Dále na něj zírala těma svýma zvláštníma očima.

Položil si ruku na koleno. „Například vy, paní Dewsová. Řekl bych, že vaším platidlem by mohly být peníze pro sirotčinec, ale možná se mýlím. Možná mě zmýlil váš prostý zevnějšek a vaše pověst prudérní vdovy. Možná byste se nechala podplatit spíš získáním vlivu na určitou osobu či znalostmi nebo možná tělesnými požitky.“

„Ještě pořád jste neřekl, k čemu mě potřebujete.“ Ačkoli se stále nehnula a vůbec nezměnila výraz, její hlas měl ostrý nádech. Zachytil ho jenom proto, že s tím měl léta zkušeností. Nechtěně roztáhl nosní dírky, jako by si ji lovec, skrývající se v něm, chtěl náležitě vychutnat. Co z jeho seznamu ji zaujalo?

„Jako průvodkyni.“ Sklopil oči a předstíral, že si prohlíží nehty. „Pouze to.“ Pozoroval ji zpoza řas a viděl, jak našpulila svá smyslná ústa.

„Průvodkyni čím?“

„Po čtvrti St. Giles.“

„Proč tu potřebujete průvodce?“

Ach, tady kráčel po nejisté půdě. „Hledám v St. Giles… určitou osobu. Chtěl bych vyzpovídat některé zdejší obyvatele, ale zjišťuju, že mé hledání naráží na neznalost této čtvrti i lidí a na jejich odpor se mnou mluvit. Proto potřebuju průvodce.“

Když ho poslouchala, přivřela oči a prstem poklepávala na šálek. „Koho hledáte?“

Pomalu zavrtěl hlavou. „To vám neřeknu, dokud nebudete souhlasit s tím, že se stanete mou průvodkyní.“

„A víc nechcete? Jenom průvodkyni?“

Přikývl a pozoroval ji.

Otočila se k němu zády a dívala se do ohně, jako by to s ním chtěla probrat. Na okamžik bylo jediným zvukem v pokojíku praskání kousku rozpadajícího se uhlíku. Trpělivě čekal a hladil přitom stříbrnou rukojeť hole.

Poté se k němu obrátila čelem. „Máte pravdu. Vaše peníze mě nelákají. Bylo by to jen prodloužení našeho konečného úpadku.“

Naklonil hlavu na stranu a sledoval, jak si opatrně olízla smyslné rty a bezpochyby si připravovala argumentaci. Cítil, jak mu pod kůží pulzuje tep v reakci na její ženskou vitalitu. „Tak co tedy chcete, paní Dewsová?“

Setkala se s jeho očima, téměř jako by ho vyzývala. „Chci, abyste mě představil bohatým lidem s titulem. Chci, abyste mi pomohl najít nového patrona našeho sirotčince.“

Lazarus pevně sevřel ústa, ale cítil triumf z toho, jak mu tato upjatá vdova vběhla přímo do spárů.

„Domluveno.“

2. kapitola

Král Necita byl velice pyšný. Ačkoli se narodil v malém a bezvýznamném království, svou statečností, lstivostí a smělostí porazil vojska okolních větších království a nyní vládl velké a mocné říši. Na severu mu patřily hory bohaté na nerosty a drahokamy. Na východě pole zlatého obilí a tučný dobytek. Na jihu se nacházely lesy plné hodnotného dřeva. A na západě se rozprostíral oceán plný stříbřitých ryb. Když člověk vyšel z hlavního města, mohl jít měsíc jakýmkoli směrem a ještě nedošel na hranice panství krále Necity…

Král Necita

Temperance zadržela dech a najednou se jí zdálo, jako by se kolem ní sevřely čelisti pasti. Avšak nedovolila si zaváhat. Lord Caire jí připadal jako dravec a před takovými se nevyplatilo ukázat strach. Místo toho se naklonila dopředu a pomalu si nalila další šálek čaje. S trochou hrdosti si uvědomila, že se jí ruce vůbec netřesou.

Když se napila, pohlédla na něj – na toho exotického jedince, jenž se ocitl v jejím ošuntělém obývacím pokoji – a napřímila ramena. „Promluvme si tedy o jednotlivých bodech naší úmluvy, můj pane.“

Jeho široké smyslné rty se zachvěly, jako by to považoval za zábavné. „Jako například, paní Dewsová?“

Polkla. Samozřejmě že nikdy v životě nesjednávala podobnou dohodu, ale pravidelně smlouvala se řezníkem, obchodníkem s rybami i s dalšími obchodníky, s nimiž musela jednat, když se starala o hospodaření sirotčince. A fandila si, že není nijak špatná vyjednávačka.

Postavila šálek s čajem na talířek. „Potřebuju peníze na výdaje na živobytí.“

„To znamená co?“ Zvedl vysoko své černé obočí.

Cítila se poněkud nesvá, že musí žádat o peníze, když už se usnesli na tom, že ji jako svou část úmluvy představí možným budoucím patronům. Ale pravdou bylo, že domov potřeboval peníze. Zoufale.

„Ano,“ přisvědčila a zvedla bradu. „Jak jste sám poznamenal, náš nájem má zpoždění. Kromě toho děti už řadu dní nedostaly pořádné jídlo. Potřebuju peníze, abych mohla koupit hovězí, zeleninu, chleba, čaj a mléko. A to už nemluvím o tom, že Joseph Tinbox a Joseph Smith potřebují nové boty…“

„Joseph Tinbox?“

„A většina menších Marií potřebuje nové košilky,“ dokončila Temperance se vzdorovitým spěchem.

Lord Caire ji na okamžik pozoroval těma svýma tajuplnýma safírovýma očima. Potom se otřepal. „O kolik dětí vlastně pečujete v tomto domově?“

„O sedmadvacet,“ odtušila okamžitě Temperance, ale vtom si vzpomněla na výpravu dnešní noci. „Promiňte, vlastně o osmadvacet, když počítáme i Mary Hopeovou – to miminko, které jsme dnes v noci donesly domů. A také máme dvě mimina, která jsou v této chvíli v péči kojných u nich doma. A samozřejmě tu bydlím ještě já s bratrem Winterem a naše sloužící Nell Jonesová.“

„Jenom tři dospělí na tolik dětí?“

„Ano,“ přitakala Temperance a ve své dychtivosti se naklonila dopředu. „Už vidíte, proč potřebujeme patrona? Kdybychom měli pravidelný přísun peněz, mohli bychom si najmout další jednu nebo dvě sloužící a možná i kuchařku a muže na údržbu. Mohli bychom podávat maso jak k obědu, tak k večeři a všichni hoši by mohli mít slušné boty. Mohli bychom obstojně zaplatit za jejich vyučení a vybavit každé dítě novými šaty a botami, až budou odtud odcházet. Byli by o tolik lépe připraveni čelit světu.“

Zvedl tázavě obočí. „Můžu klidně věnovat peníze na chod tohoto domova, pokud si přejete znovu předělat mou část smlouvy.“

Temperance našpulila rty. Toho muže vůbec neznala. Jak si mohla být jistá, že bude zodpovědně vykonávat pozici patrona? Nebo že je po měsíci či dvou neopustí?

A samozřejmě tu byl ještě důležitější bod. „Patron tohoto domova musí být zodpovědná osoba.“

„Aha.“ Očekávala, že se urazí, ale on se jen ironicky pousmál. „Tak dobře. Dám vám peníze, abyste mohli zaplatit nájem, a ještě dost dalších na různé výdaje, které s dětmi máte. A na oplátku očekávám, že budete připravena provést mě zítra v noci po St. Giles.“

Tak brzy? „Samozřejmě,“ odvětila.

„A očekávám, že mi budete pomáhat až do chvíle, kdy už vašich služeb nebudu potřebovat,“ pronesl nebezpečně tiše.

Temperance zamrkala a cítila se ostražitě. Určitě to je nebetyčná hloupost, aby se zavázala pomáhat tomuto cizinci na neurčitou dobu. „Jak dlouho myslíte, že bude trvat vaše hledání?“

„Nevím.“

„Ale musíte přece vědět, dokdy se tím chcete zabývat. Pokud nenajdete toho, koho hledáte, třeba do měsíce, vzdáte se dalšího pátrání?“

Beze slova na ni zíral a v koutku úst se mu objevil úsměv. A na ni opět dopadlo plnou silou poznání, že toho muže vůbec nezná. Vlastně o něm nevěděla nic kromě Nellina tajuplného varování. Na chvíli cítila, jak se jí po páteři plíží strach jako nějaký pavouk.

Napřímila se. Uzavřeli spolu dohodu a ona se neshodí tím, že by ji hned zase zamítla. Útulek i všechny děti v něm na ní závisí.

„Dobře,“ řekla pomalu. „Budu vám pomáhat po neurčitý časový úsek. Ale budu potřebovat, abyste mi vždy řekl předem, kdy budete chtít jít do St. Giles. Jinak mám povinnosti tady v domově a vždy budu muset najít někoho, kdo mě zastoupí.“

„Obvykle pátrám v noci,“ oznámil jí ležérně lord Caire. „Jestli potřebujete náhradnici, která by pracovala za vás, zaplatím i ji.“

„To je od vás velice šlechetné,“ zamumlala, „ale pokud budeme chodit ven v noci, děti už by měly spát. Tak doufejme, že už mě nebudou potřebovat.“

„Dobře.“

„Jakou dobu budete potřebovat, abyste mě mohl představit potenciálním patronům našeho domova?“ Měla by si kvůli tomu obstarat alespoň nové šaty a boty. Její obvyklé černé pracovní šaty by se do vyšší společnosti nehodily.

Pokrčil rameny. „Dva týdny? Možná i víc. Budu muset škemrat o pozvánky do slušnější společnosti.“

„Dobře.“ Dva týdny nejsou nijak dlouhá doba, ale domov potřebuje okamžitou pomoc. Nemohla si dovolit čekat.

Přikývl. „Potom věřím, že naše jednání je skončeno.“

„Ne úplně,“ opáčila.

Zarazil se při nasazování klobouku na hlavu. „Opravdu, paní Dewsová? Vy sama jste řekla, že jsem byl šlechetný. Co ještě potřebujete?“

Lehký úsměv zmizel z jeho rtů. Náhle jí naháněl strach. Temperance však polkla a zvedla bradu. „Informaci.“

Teď už pouze zvedl tázavě obočí.

„Jak se jmenuje ta osoba, kterou hledáte?“

„Nevím.“

Zamračila se. „Víte, jak vypadá nebo kde se obvykle vyskytuje?“

„Ne.“

„Je to muž, nebo žena?“

Usmál se, až se mu v hubené tváři objevily hluboké vrásky. „Nemám tušení.“

Rozčileně vydechla. „Jak můžete očekávat, že pro vás takovou osobu najdu?“

„Já to neočekávám,“ odtušil. „Doufám pouze v to, že mi pomůžete při pátrání. Předpokládám, že znáte nějaké zdroje drbů tady v St. Giles. Doveďte mě k nim a já už udělám zbytek.“

„Dobře.“ Už měla nápad, kdo by mohl být dobrým zdrojem „drbů“. Temperance vstala a nabídla mu ruku. „Přijímám vaši nabídku, lorde Caire.“

Na jeden děsivý okamžik pouze hleděl na její nabízenou ruku. Možná to gesto považoval za příliš mužské nebo prostě hloupé. Ale poté také vstal a ona v tom malém prostoru musela zvednout hlavu nahoru, aby mu viděla do tváře. Najednou si byla vědomá toho, oč je vyšší než ona.

Přijal její ruku se zvláštním ztuhlým výrazem ve tváři, rychle s ní potřásl a pustil ji, jako by ho její dlaň spálila.

Stále ještě z toho byla zmatená, zatímco on už si nasadil klobouk, hodil si plášť přes ramena a pokynul jí. „Budu na vás čekat zítra večer v devět hodin v uličce za vaší kuchyní. Zatím vám přeju dobrou noc, paní Dewsová.“

A byl pryč.

Temperance zamrkala a pospíchala do kuchyně, aby zavřela zadní dveře na závoru. Když se vrátila, zvedla se od ohniště Saze.

„Ty dveře byly zamčené. Vím to,“ zamumlala Temperance ke kočce.

Ale ta jenom zívla a líně se protáhla.

Temperance si vzdychla a vrátila se do obývacího pokojíku pro nádobí. V pokoji pohlédla na křeslo, v němž předtím seděl lord Caire. Uprostřed křesla ležel malý váček. Temperance ho zvedla a otevřela. Na dlaň se jí vysypaly zlaté mince. Bylo jich dost na to, aby mohli zaplatit panu Wedgeovi nájem.

Vypadalo to, že lord Caire zaplatil dopředu.

Bashamova kavárna byla druhý den odpoledne, kdy tam vstoupil Lazarus, přeplněná a hlučná. Propletl se kolem stolu, kde se starší gentlemani s velkými parukami zaníceně hádali nad novinami, a došel až k osamělému muži v šedé paruce, sedícímu v rohu. Muž četl s nasazenými brýlemi nějaký pamflet.

„Zničíš si nejspíš oči, když se snažíš číst tenhle brak, St. Johne,“ poznamenal Lazarus a sedl si naproti starému příteli.

„Caire,“ zamumlal Godric St. John. Poklepal na pamflet. „Teze tohoto autora není úplně nepředstavitelná.“

„Takže si ji lze představit jenom částečně. To se mi ulevilo.“ Lazarus luskl prsty na jednoho z hochů, kteří pobíhali sem a tam s tácy plnými šálků kávy. „Jednu sem.“

Když se otočil zpět, našel přítele, jak na něj hledí přes brýle. Kvůli šedé paruce, brýlím a prostému oblečení považovali ostatní St. Johna občas za starého pána. Ve skutečnosti byli s Godrikem stejně staří – čtyřiatřicet let. Při bližším zkoumání si člověk všiml St. Johnových jasných, šedých očí, silné čelisti a tmavého obočí. A jenom velice vnímaví lidé vycítili stále přítomný smutek, který drtil St. Johna ve smrtelném objetí.

„Mám pro tebe jeden překlad, aby ses na něj podíval,“ oznámil mu Lazarus. Vytáhl z kapsy pláště svazek papírů a podal ho příteli.

St. John na ně jukl. „Catullus? To zvedne Burgesse ze židle.“

Lazarus se ušklíbl. „Burgess si myslí, že je, co se týká Catulla, nejvyšší autorita. A přitom má o starořímské poezii asi tolik vědomostí jako nějaký žáček.“

„Jistě.“ St. John zvedl obočí za svými brýlemi a vypadal lehce pobaveně. „Ale vyvoláš tím pořádnou bitku.“

„Ach, v to doufám,“ odtušil Lazarus. „Můžeš se na to podívat a povědět mi svůj názor?“

„Určitě.“

U vedlejšího stolu se ozval výkřik a na zem spadla kovová kávová konvička.

Lazarus vzhlédl. „Probírají politiku, nebo náboženství?“

„Politiku.“ St. John pohlédl bez emocí na hádající se gentlemany. „V novinách se říká, že Wakefield volá po dalším zákonu kvůli ginu.“

„Předpokládal bys, že v této době už se poučil, že majetek jeho spolustraníků se odvíjí od prodeje ginu.“

St. John pokrčil rameny. „Wakefield má rozumné argumenty. Když je tolik chudáků oslabeno ginem, škodí to londýnskému průmyslu.“

„Ano, a takový tlustý venkovský baron, který se má rozhodnout, jestli prodá přebytečné zrní do výroby ginu, nebo ho nechá shnít, dá bezpochyby přednost zdraví Londýňanů před penězi v kapse. Wakefield je hlupák.“

„Je to idealista.“

„Ano, opakuji, hlupák,“ ušklíbl se Lazarus. „Jeho ideály mu jenom přidělávají nepřátele. Měl by radši bušit hlavou do zdi než se pokoušet přesvědčit parlament, aby schválil ten nový zákon o ginu.“

„Ty bys byl radši, abychom prostě seděli s rukama v kapsách a nechali Londýn shnít?“ vyzvídal St. John.

Lazarus mávl rukou. „Ptáš se mě, jako by byla ještě jiná možnost. Já tvrdím, že není. Wakefield a jeho nohsledi by rádi věřili, že mohou změnit kurz, jímž se plavíme, ale jsou bláhoví. Dobře mě poslouchej: Spíš prasatům narostou křídla a budou lítat nad Westminsterem, než někdo dokáže sebrat gin londýnskému plebsu.“

„Hloubka tvého cynismu mě obírá o dech jako vždycky.“

Mladý hoch postavil před Lazara hrnek kávy. „Děkuju, mladý uličníku.“

Lazarus hodil penci a chlapec ji zručně chytil, načež se vydal zpět ke stolu, kde se káva nalévala. Lazarus usrkl horkou tekutinu, a když hrnek znovu postavil, zachytil, jak ho St. Johnovy oči zkoumají jako nějaký hmyz pod lupou.

„Zíráš na mě, jako bych měl na tváři neštovice,“ poznamenal Lazarus.

„Jednoho dne se ti tam určitě objeví,“ odtušil St. John. „Spal už jsi se spoustou nevěstek.“

„Mám své potřeby…“

„Jsi požitkář,“ přerušil ho tiše St. John, „a nijak se to nesnažíš ovládat.“

„A proč bych měl?“ odsekl Lazarus. „Truchlí vlk kvůli tomu, že se radostně honí za kořistí? Nebo potlačuje sokol svou touhu vzlétnout, pak se snést na zajíce a zatnout do něj drápy? Je to jejich přirozenost, stejně jako mé… potřeby… jsou moje.“

„Vlk ani sokol nemají svědomí ani duši, jak dobře víš.“

„Ženy, které já využívám, jsou za svůj čas dobře placené. A mé potřeby nikomu neubližují.“

„Ne?“ podivil se tiše St. John. „Zajímalo by mě, jestli zraňují alespoň tebe.“

Lazarus našpulil horní ret. „O to už se hádáme dlouho a zatím v tom sporu ani jeden z nás nevyhrál.“

„Kdybych se vzdal této diskuse, vzdal bych se i tebe.“

Lazarus poklepal prsty na špinavý stůl, ale nic neřekl. K čertu s tím, jestli se poddá St. Johnovu žbrblání. Jeho potřeby byly neobvyklé – dokonce zvláštní –, ale jistě ne morbidní.

Samozřejmě že St. John neměl problém se zjištěním, kde není žádaný.

Kamarád potřásl hlavou a naklonil se na židli dozadu. „Tys byl včera v noci venku.“

„Proboha! Z tebe se stal jasnovidec? Nebo jsi šel včera kolem mého domu a zjistil jsi, že tam nejsem?“

„Ani jedno.“ St. John si klidně postrčil brýle nahoru na čelo. „Ale máš stejný pohled, jako když jsem tě naposled viděl, takový ten…“

„Unavený?“

„Chystal jsem se říct zoufalý.“

Lazarus se znovu napil horké kávy a byl si zatraceně vědomý toho, že si tím vykupuje čas, ale nakonec se zmohl stejně jen na nanicovatou odpověď: „Netušil jsem, že máš takový cit pro dramatično. Zoufalství mi připadá jako velice přehnaný výraz.“

„To si nemyslím.“ St. John hleděl nepřítomně do svého hrnku s kávou. „Máš ten výraz od Mariiny smrti. Popíráš, že jsi včera v noci zase hledal jejího vraha?“

„Ne.“ Lazarus si poposedl na židli a pohlédl na přítele zpod přivřených víček. „A co z toho?“

„Jsi tím posedlý, chlape,“ pravil St. John ostře, což těm slovům dodalo ještě větší důraz. „Je mrtvá už dva měsíce, a ty jsi strávil každou noc od té doby hledáním jejího vraha. Řekni mi, Lazare, kdy se toho pátrání vzdáš?“

„Kdy by ses ty vzdal pátrání, pokud by byla zavražděna Clara?“

Jediný náznak toho, jak hluboko se tento šíp zabodl, byl lehký tik na St. Johnově čelisti. „Nikdy. Ale naše případy jsou odlišné.“

„Proč? Protože ty jsi s Clarou ženatý, zatímco Marie byl pouze moje milenka?“

„Ne,“ odtušil tiše St. John. „Protože já Claru miluju.“

Lazarus odvrátil pohled. Ačkoli lehkovážná část jeho duše chtěla tu odlišnost popřít, nemohl to ve skutečnosti udělat, jelikož St. John měl pravdu: on svou Claru miloval.

Zatímco Lazarus nikdy nikoho nemiloval.

„To se mi nelíbí, madam. Vůbec se mi to nelíbí,“ prohlásila Nell v kuchyni sirotčince pozdě večer druhého dne.

„Vyjádřila jsi svůj nesouhlas velice jasně,“ zamumlala Temperance, zatímco si utahovala stuhu pláště pod krkem.

S Nell tato připomínka nijak nehnula. „Co když má políčeno na vaši počestnost? Co když vás svede a opustí? Nebo ještě hůř – co když vás prodá do nevěstince? Ach madam. Může se vám stát něco hrozného!“

Temperance potlačila zachvění při myšlence na to, jak jí lord Caire dělá „něco hrozného“. Měl to být záchvěv odporu. Místo toho cítila nepřirozenou zvědavost při myšlence na sexuální praktiky lorda Cairea. Hříšná část její mysli zvedla růžky, zastříhala ušima a toužila po tom, aby byla puštěná ze řetězu. Ale to se nesmělo stát. Jednou před dávnou dobou dovolila své přirozenosti, aby nad ní převzala vládu, a spáchala neodpustitelný hřích. Od té doby žila den za dnem s vědomím, že to musí odčinit a nedopustit, aby její démoni znovu unikli na svobodu.

Temperance si přehodila kapuci přes hlavu. „Velice pochybuju, že se o mě lord Caire jakkoli zajímá – ať už kvůli něčemu hroznému, nebo jinak – a kromě toho jsem si s sebou vzala pistoli.“

Nell zasténala. „On není jako ostatní gentlemani, madam.“

Temperance zvedla váček u pasu, který skrýval pistoli. „Už jsi vyslovila ty tajuplné náznaky předtím. Tak mi teď řekni – v jakém směru se lord Caire liší od jiných mužů?“

Nell si skousla ret, stoupla si nejdřív na jednu nohu a pak na druhou. Nakonec zavřela oči a rychle vyhrkla: „Ve svých sexuálních praktikách.“

Temperance čekala, ale další vysvětlení od služebné nepřicházelo. Nakonec si vzdychla a opět pevně ovládala tu část své mysli, která při vyslovení sousloví „sexuální praktiky“ poskočila vzrušením. „Náš sirotčinec je v nebezpečí, že bude zavřen. Nedovolím, aby mě to, co dělá lord Caire v ložnici, zdrželo od přijetí jeho pomoci.“

Nell vyvalila oči dokořán. „Ale madam…“

Temperance otevřela zadní vchod. „Pamatuj si: kdyby se Winter ptal, šla jsem časně spát. A když na tebe bude tlačit, řekni mu, že se jedná o ženské potíže. To zastaví jakékoli otázky.“

„Buďte opatrná, madam!“ volala Nell, zatímco Temperance za sebou zavřela dveře.

Kolem rohu zafičel závan větru. Temperance se zachvěla a přitáhla si plášť těsněji k tělu. Pak zamířila do uličky. Najednou se před ní objevila široká mužská hruď.

„Ach!“

„Dobrý večer, paní Dewsová,“ oslovil ji lord Caire temným, dunivým hlasem. Plášť se mu větrem ovinul kolem nohou.

„Prosím, nedělejte to,“ řekla až příliš ostře Temperance.

On však vypadal pobaveně. „Co nemám dělat?“

„Vyskočit přede mě jako nějaký lupič.“ Zamračila se na něj, když viděla, jak se jeho široká ústa stáčejí do úsměvu. Měla směšné nutkání usmát se v odpověď zase na něj, ale nemilosrdně ho potlačila. Dnes večer měl stříbrné vlasy rozčesané na pěšinu a skryté pod kloboukem. Nitro se jí zachvělo. Nemohla si pomoct, uvažovala, jak odlišně se lord Caire chová v ložnici.

On se však už otočil a vydal se uličkou dopředu. „Ujišťuju vás, madam, že nejsem žádný lupič.“ Ohlédl se na ni přes rameno. A ona spatřila záblesk jeho modrých očí, jak si pospíšila, aby ho došla. „Kdybych jím byl, už byste byla mrtvá.“

„Nedáváte mi moc povzbuzení na cestu s vámi,“ zamumlala Temperance.

Náhle se zastavil a ona do něj znovu málem narazila. „Jste tady, ne?“

Zatracený chlap! „Ano, to jsem.“

Přehnaně se uklonil se stříbrnou holí v natažené ruce, až jeho černý plášť zametl špinavou zem. „Tak mě veďte, krásná dámo.“

„Pchá!“ Temperance se rozhlédla a vyrazila uličkou vpřed. Byla si vědomá toho, že lord Caire jde hned za ní. Cítila jeho vysokou, temnou přítomnost.

„Kam mě vezmete dnes večer?“

Představovala si to, nebo opravdu cítila jeho horký dech vzadu na krku?

„Bylo opravdu těžké rozhodnout kam, protože jste mi odmítl říct cokoli o člověku, kterého hledáte.“

Odmlčela se, aby si poslechla jeho vysvětlení, ale on to nijak nekomentoval.

Temperance si vzdychla. „Řekl jste jenom to, že někoho hledáte, což mi, můj pane, nijak nepomohlo.“

„Ale cítím, že máte na mysli nějaký cíl,“ podotkl lord Caire.

„Ano.“ Došli na konec uličky, kde zahnula rozpadající se branou do ještě užšího průjezdu.

„A to je?“ V hlase lorda Cairea se ozývalo pobavení.

„Právě tady,“ poznamenala s uspokojením. Byla docela spokojená sama se sebou. Opravdu ji potěšilo, že přišla na nějaký zdroj informací, přestože jí toho lord Caire řekl tak málo.

Zastavili se před budovou bez oken. Jenom štít s nakreslenou svíčkou, kývající se ve větru, oznamoval, že je tu obchod se svíčkami. Temperance otevřela dveře. Místnost uvnitř byla velice malá. Podél jedné stěny stál pult. Na něm bylo vystavené zboží, leželo na hromádkách a kopičkách či viselo na stěně. Svíčky, čaj, cínové kalíšky, sůl a mouka, motouzy, sádlo, nějaké nože, starší vějíř, nějaká nová košťata, knoflíky, malý švestkový koláč a samozřejmě gin. Na vzdálenějším konci přepážky si nad svými kalíšky povídaly dvě ženy. Za pultem stál pan Hopper, malý, tmavý mužík, který možná vyrostl tak málo proto, aby se vešel do tohoto obchodu.

Prodej ginu bez licence byl samozřejmě nezákonný, ale licence byly ohromně drahé a mohlo si je dovolit jen pár lidí. Kromě toho magistrátní úředníci spoléhali na placené informátory, díky nimž se prodejci ginu bez licence dostali k soudu – ale žádný informátor si nedovolil vstoupit do St. Giles. Ten poslední byl napaden davem, tažen ulicemi, divoce zbit a nakonec ponechán, aby zemřel na svá zranění, chudák.

„Co si dáte dnes večer, paní Dewsová?“ zeptal se pan Hopper.

„Dobrý večer, pane Hoppere,“ odvětila Temperance. „Můj přítel někoho hledá a já jsem si myslela, že byste mu mohl pomoct?“

Pan Hopper podezřívavě zamžoural na lorda Cairea, ale prohlásil docela vesele: „Jo, to bych moh. Koho to hledáte?“

„Vraha,“ odpověděl lord Caire a všechny hlavy v místnosti se k němu otočily.

Temperance zalapala po dechu. Vraha?

Pijačky ginu tiše vyklouzly ven z krámu.

„Téměř přede dvěma měsíci byla ve svém bytě v St. Giles zavražděna žena,“ pokračoval lord Caire bez znepokojení. „Jmenovala se Marie Humeová. Víte o ní něco?“

Ale pan Hopper už vrtěl hlavou. „Nemám s tou vraždou nic společnýho. A budu rád, když toho gentlemana odtud vodvedete, paní Dewsová.“

Temperance si skousla ret a pohlédla na lorda Cairea.

Nezdálo se, že by byl nějak zvlášť rozladěný. „Okamžik, prosím,“ obrátil se na kramáře.

Pan Hopper na něj zdráhavě pohlédl.

Lord Caire se usmál. „Vzal bych si tenhle koláč.“

Kramář něco zabručel, podal mu koláč, dal si do kapsy dvoupenci a významně se k němu obrátil zády. Temperance si vzdychla a cítila se rozladěně. Bylo zřejmé, že bude muset pro lorda Cairea najít jiného informátora.

„Mohl jste mě varovat,“ zašeptala venku před krámkem. Vítr jí zavál ta slova zpět do tváře, až se otřásla a přála si, aby už byla zpátky doma u útulného krbu.

Zdálo se, že lordu Caireovi zima nevadí. „Jaký by v tom byl rozdíl?“

„Tak zaprvé bych to vůbec nezkoušela u pana Hoppera.“

Přešla přes ulici a dávala si přitom pozor, aby nešlápla do splašků v odtokovém kanálu.

Snadno se jí dostal po bok. „Proč ne?“

„Jelikož pan Hopper je slušný obchodník, a to vaše pátrání takové zjevně není,“ odvětila.

„Proč jste si vůbec koupil ten koláč?“

Pokrčil rameny. „Mám hlad.“ A s chutí do něj kousl.

Sledovala, jak si olizuje rudou šťávu z koutku úst a v reakci na to polkla. Ten koláč vypadal opravdu chutně.

„Chcete si taky kousnout?“ zeptal se hlubokým hlasem.

Pevně zavrtěla hlavou. „Ne, já nemám hlad.“

Naklonil hlavu na stranu a hleděl na ni, zatímco polykal další sousto. „Lžete. Proč?“

„Nebuďte hlupák,“ bránila se a znovu vyrazila vpřed.

Zarazil se před ní, a tím ji přinutil k náhlému zastavení, pokud nechtěla naběhnout přímo do něj. „Je to švestkový koláč, paní Dewsová, nejsou to peníze ani alkohol, ani jiný dekadentní hřích. Jak vám to může ublížit? Kousněte si.“

Ulomil kousek koláče a podržel jí ho u úst. Cítila sladké ovoce a skoro už chutnala měkké těsto, a než si to uvědomila, otevřela ústa. Položil jí kousek koláče na jazyk. Vnímala sirupově sladkou šťávu ze švestek, zvlášť výtečnou v temné ulici této čtvrti.

„No tak,“ zašeptal. „Chutné, že?“

Prudce otevřela oči – kdy je vlastně zavřela? – a v hrůze na něj zírala.

Stočil rty v úsměvu. „Kam teď, paní Dewsová? Nebo byl pan Hopper a jeho krám vaším jediným zdrojem?“

Temperance zvedla bradu. „Ne, mám ještě jiný nápad.“

Obešla ho a hbitě vyrazila. Na jazyku stále ještě cítila chuť švestek. Tato část St. Giles byla jednou z nejhorších a ona by se sem neodvážila vstoupit sama ani ve dne, tím méně v noci, kdyby necítila přítomnost velkého muže kráčejícího tiše za ní.

Za dvacet minut se Temperance zastavila před rozpraskanými dveřmi, zasazenými pode dvěma schody.

Lord Caire se podíval na dveře a přitom zaujatě přivřel modré oči. „Co to tu je?“

„Tady má svůj podnik Matka Utěšitelka,“ opáčila Temperance, právě když se rozvrzané dveře otevřely.

„Padej vodsud!“ vyštěkla vysoká, vyzáblá žena. Měla na sobě červený vojenský kabátec převlečený přes kožený korzet tak špinavý, až byl černý. Pod tím měla hrubou červenočerně pruhovanou lněno-vlněnou sukni, jejíž lem byl potrhaný a celý zablácený. Za ní blikal oheň v krbu, takže vypadala, jako by stála na úpatí samotného pekla. „Bez peněz nenalejvám. Táhni z mýho domu!“

Předmětem jejího hněvu byla hubená žena, která by mohla být hezká, kdyby neměla zčernalé zuby a otevřený bolák na tváři.

To ubohé stvoření se skrčilo a zvedlo paže, jako by chtělo odrazit ránu. „Dám vám zejtra jeden a půl penny. Jen mi dejte napít už dneska!“

„Mazej si svý peníze nejdřív vydělat,“ doporučila jí Matka Utěšitelka a vystrčila nešťastnou ženu ven do uličky. Pak si dala velké ruce s červenými klouby v bok a prohlédla si hamižnýma očima lorda Cairea. „Řekněte mi, proč ste tady, paní Dewsová? Tohle přeci není váš rajón St. Giles.“

„Nejsem si vědomá toho, že by byl St. Giles rozdělený na různé oblasti,“ odtušila upjatě Temperance.

Matka Utěšitelka se usmála na lorda Cairea a odhalila tak chybějící přední zub. „Radši poďte dovnitř, pane.“ Na Temperance už se nepodívala, svou chamtivost zaměřila zjevně na lorda Cairea. Přesto ustoupil, aby pustil Temperance dovnitř jako první. Sklonila se, aby mohla projít dveřmi, a pak sestoupila po dřevěných schodech vedoucích do sklepa.

Přední místnost byla nízká, dlouhá a temná, osvětlená pouze sálajícím ohněm v krbu. Trámy na stropě zčernaly kouřem. Na jedné straně někdo položil přes dva sudy nehoblovanou dřevěnou desku. Za ní stála jednooká dívka, jediná zdejší sklepnice. Tady Matka Utěšitelka prodávala to, co stálo za její přezdívkou: gin za jeden a půl penny kalíšek. U stolu v rohu se opile smála asi dvacítka vojáků ve vysokých čepicích. Vedle nich se krčili ve stínu dva chlapi, jako by se snažili být neviditelní. Jeden z nich měl trojúhelníkový kus kůže na obličeji, aby zakryl chybějící nos. Na druhé straně místnosti vypukla právě hádka mezi třemi námořníky hrajícími karty, zatímco osamělý muž v příliš velké paruce, sedící vedle nich, tiše kouřil. Na holé, špinavé podlaze seděli a opírali se o zeď muž a žena a v rukou svírali malý cínový kalíšek. Mohli tu přespat – pokud majitelce zaplatí za toto privilegium po pěti pencích.

„Tak a teď mi řekněte, jak můžu pomoct takovýmu fajnově vypadajícímu gentlemanovi, jako ste vy?“ zakřičela Matka Utěšitelka přes hluk způsobený hádajícími se námořníky. A mnula si přitom ruce.

Lord Caire vytáhl z pláště peněženku a otevřel ji. Usmál se, zatímco z ní vyňal půlkorunu a položil ji té ženě do ruky. „Zajímám se o vraždu jedné ženy tady v St. Giles. Jmenovala se Marie Humeová.“

Matka Utěšitelka se přestala usmívat, naopak přemýšlivě našpulila rty. „Taková informace vás bude stát vo něco víc, mylorde.“

Že by lorda Cairea znala, nebo pouze zkoušela potenciální zdroj příjmů?

Lord Caire zvedl při tom požadavku obočí, ale bez řečí vytáhl z peněženky další půlkorunu. Hodil ji Matce Utěšitelce, a ta ji okamžitě ukryla spolu s její společnicí do korzetu.

„Vemte místo, mylorde,“ ukázala Matka Utěšitelka na prázdnou rozviklanou židli. „Říkáte, že jde vo zavražděnou ženu?“

Lord Caire ignoroval její pokus o pohostinnost. „Bylo jí asi třicet let, měla blond vlasy, hezký obličej i postavu, ale tady u oka červené znaménko velikosti pence.“ Ukázal si na vnější koutek pravého oka. „Znáte ji?“

„No, tady kolem se potlouká hodně hezkejch ženskejch a znamínko se dá zamaskovat,“ prohlásila. „Bylo na ní eště něco zvláštního?“

„Měla rozříznuté břicho,“ odtušil lord Caire.

Temperance se prudce nadechla, jak si vzpomněla na všechna Nellina varování. Dobrý bože!

Dokonce i Matka Utěšitelka zamrkala při takovém otevřeném výběru slov. „Byla vykuchaná jako prase,“ zamumlala. „Na tu se pamatuju. Byla pěkná, co? Našli ji v prostý místnosti domu na Tanner’s Court a na její zčernalý krvi se pásly mouchy.“

Pokud měla Matka Utěšitelka v úmyslu lorda Cairea šokovat, tak neuspěla. Stále se tvářil stejně zvědavě, pobaveně a vyrovnaně, jen naklonil hlavu na stranu. „Ano, to je ona.“

Matka Utěšitelka potřásla hlavou v hraném smutku. „S tím vám nemůžu pomoct, mylorde. Tu ženskou jsem neznala.“

Lord Caire natáhl ruku. „Vraťte mi tedy zpátky mé peníze.“

„Pomalu, mylorde,“ odtušila kvapně žena. „Nevím nic o vraždě, ale vím, kdo by o ní moh něco vědět.“

Lord Caire stál tiše, jen oči se mu zúžily, jako by zahlédl kořist. „Kdo?“

„Martha Swanová.“ Matka Utěšitelka se usmála pokrouceným, zlým úsměvem a broukla: „Poslední, která ji viděla živou.“

Když Temperance vystoupala po schodech z podniku Matky Utěšitelky ven, vítr ji obral o dech. Lord Caire šel za ní, tajemně mlčenlivý. Kdo byla ta zavražděná žena? A proč se ptá na její vraždu? Pokrčila rameny a vzpomněla si, jak tu ženu popsali jako „vykuchanou“. Proboha, do čeho se to zapletla?

„Jste neobvykle zamlklá, paní Dewsová,“ poznamenal lord Caire hlubokým hlasem.

„Jak víte, co je u mě obvyklé?“ zeptala se. „Skoro mě neznáte.“

Tiše se za ní zasmál. „Přesto vnímám, že si ráda povídáte, když jste s těmi, kteří jsou vám příjemní.“

Zastavila se a otočila se se zkříženými pažemi, aby si udržela teplo a nejspíš aby si i dodala sebedůvěry. „Co to se mnou hrajete za hru?“

Zastavil se jako ona, přestože na její vkus příliš blízko. Copánek se mu rozvázal a stříbrné vlasy mu vlály přes obličej. „Hru, paní Dewsová?“

„Ano, hru.“ Zamračila se na něj a odmítala nechat se jím zastrašit. „Říkáte mi, že v St. Giles někoho hledáte, ale když jsem vás vzala do krámu pana Hoppera, ptal jste se na zavražděnou ženu, a teď u Matky Utěšitelky se ptáte na vykuchanou a zavražděnou ženu.“

Pokrčil rameny, až se tím pohnul jeho široký plášť. „Nelhal jsem vám. Opravdu někoho hledám – jejího vraha.“

Temperance se zachvěla, jak jí vítr vmetl do zmrzlého obličeje ledové kapky deště. Přála si, aby mohla vidět jeho oči, ale měl je skryté pod krempou klobouku. „Čím pro vás byla?“

Zvedl smyslné, široké rty v křivém úsměvu, ale neodpověděl.

„Proč já?“ zašeptala tiše další otázku. Pak si uvědomila, že mu ji měla položit už včera večer. „Jak jste mě našel? A proč jste si vybral právě mě?“

„Viděl jsem vás tady,“ odtušil pomalu, „zatímco jsem pátral v St. Giles. Vždycky jste pospíchala, vždycky v černém, vždycky velice… rozhodně. Když jsem vás spatřil předchozí noci, následoval jsem vás do vašeho domova.“

Zírala na něj. „Tak takhle to je? Vybral jste si mě jen tak z rozmaru?“

„Já jsem rozmarný člověk. Vám je zima, paní Dewsová. Pojďte.“

A znovu vyrazil a tentokrát šel jistým krokem jako první.

„Kam jdete?“ volala za ním. „Nechcete najít Marthu Swanovou?“

Zastavil se a otočil se směrem k ní. „Matka Utěšitelka řekla, že se obvykle vyskytuje v Katovské uličce. Víte, kudy se tam jde?“

„Ano, ale je to alespoň půl míle tímto směrem.“ Ukázala kamsi za něj.

Přikývl. „Tak potom necháme paní Swanovou na další noc. Už je pozdě a je načase, abyste šla domů.“

Aniž počkal na její odpověď, vykročil na cestu.

Temperance klopýtala za ním jako poslušný pes. Odpověděl na její otázky, avšak kromě toho nastolil ještě víc dalších. V St. Giles byly stovky žen. A určitě se mnohé z nich živily prostitucí nebo jinými nezákonnými činnostmi. Kdyby si však přál, mohl najít tucet i víc ochotných žen, které by ho po této čtvrti provedly. Proč si vybral zrovna ji? Temperance se zamračila a pospíchala, aby s ním udržela krok. Byl pro ni sice neznámým člověkem s temnými tajemstvími, ale přece jen se cítila bezpečněji, když procházela těmito uličkami po jeho boku.

„Nevím, jestli můžeme Matce Utěšitelce věřit,“ poznamenala a zalapala po dechu, protože jí ledový vítr vyrval slova od úst.

„Vy pochybujete o tom, že Martha Swanová existuje?“

„Ach, ta je nejspíš až dost skutečná,“ zamumlala Temperance. „Ale jestli má opravdu nějaké informace, to už je jiná.“

„Jak to, že znáte Matku Utěšitelku?“

„Tu zná každý. Gin je démon St. Giles.“

Ohlédl se po ní. „Opravdu?“

„Pijí ho mladí i staří. Pro některé je jedinou potravou.“ Temperance zaváhala. „Ale to není jediný důvod, proč ji znám.“

„Povězte mi i ten další.“

Stáhla si kapuci těsněji kolem hlavy. „Když jsem před devíti lety poprvé přišla do útulku, Matka Utěšitelka nám poslala zprávu. Měla u sebe asi tříletou malou holčičku. Nevím, odkud to dítě vzala, ale určitě nebylo její.“

„A dál?“

„Nabídla se, že nám to batole prodá.“ Temperance se odmlčela, protože se jí začal třást hlas – ne strachem ani smutkem, ale zuřivostí. Pamatovala si ten zuřivý vztek i své pohrdání Matkou Utěšitelkou kvůli jejímu chamtivému cynismu.

„Co se stalo?“ zeptal se tiše lord Caire, ale ona ho dobře slyšela. Ten hlas jí téměř vibroval v kostech.

„Winter i otec to dítě odmítali koupit. Říkali, že by tím jenom povzbudili Matku Utěšitelku, aby nám začala prodávat další osiřelé děti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hříšné úmysly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.