Vězňova žena

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.dominoknihy.cz

www.albatrosmedia.cz

Maggie Brookes

Vězňova žena – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Avington Books Limited, 2020

Translation © 2020 by Dana Chodilová

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky či jinak šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu The Prisoner’s Wife

vydaného nakladatelstvím Century, imprint Cornerstone, Penguin Random House, Londýn 2020

přeložila Dana Chodilová

Vydalo nakladatelství Domino v roce 2020 ve společnosti Albatros Media a. s., se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4

Odpovědná redaktorka: Vendula Schvanová

Korektura: Milena Nečadová

Grafické zpracování obálky: Diana Delevová

Vydání první

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

ISBN tištěné verze 978-80-7498-437-2

ISBN e-knihy 978-80-7498-442-6 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7498-443-3 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7498-441-9 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

www.dominoknihy.cz

www.albatrosmedia.cz

www.facebook.com/nakladatelstvi.domino

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Milý čtenáři,

román Vězňova žena byl inspirován skutečným příběhem lásky a odvahy, příběhem tak výjimečným, že když jsem se o něm doslechla, nemohla jsem mu ani uvěřit. Jednou mě ve výtahu oslovil postarší muž jménem Sidney Reed: „Povím vám historku z války a vsadím se, že vám z ní budou vstávat vlasy na hlavě.“ Vylíčil mi, že pobýval v nacistickém zajateckém táboře, kde se ukrývala Češka vydávající se za britského vojáka. Ta žena se tajně vdala za britského válečného zajatce, brzy poté je oba zajali a poslali do tábora. Už tohle krátké líčení mě naprosto uchvátilo!

O pár dní později jsem Sidneyho navštívila, abych si vyslechla celý příběh. Poslouchala jsem a vciťovala se do oné ženy, uvažovala, jak se jí žilo pod nacistickým dohledem, kdy musela den co den předstírat, že je muž, obklopená stovkami cizích lidí. Uvědomovala jsem si, že byla nucena mlčet jako hrob, tajit menstruaci, chovat se nenápadně, usilovně se vyhýbat pozornosti. V hlavě se mi začala formovat postava Izzy. Pak jsem si představila jejího novomanžela, zoufale sledujícího ten boj ve strachu, že bude odhalena, a postupně se mi v duchu zrodila Billova postava. Myslela jsem na to, jak se asi seznámili, jak se vzali, proč se dali na útěk.

Pustila jsem se do studia v muzeích, archivech a knihovnách, do četby knih i soukromých deníků. Navštívila jsem tábor pro válečné zajatce v Polsku, místo v České republice, kde stával pracovní tábor, projela jsem pět set mil dlouhou trasu pochodu smrti do Německa, který museli přetrpět Izzy s Billem. Pak jsem začala psát a s pomocí svých výzkumů a fantazie rozvíjet Sidneyho vzpomínky.

Chtěla jsem psát o lásce i o hrůze – o lásce mladého páru, o lásce a věrnosti mezi přáteli, o radosti ze života a strachu ze smrti. Přála jsem si, aby se můj příběh stal varováním, ale i oslavou lidské vytrvalosti, štědrosti a laskavosti. Věděla jsem, že to bude trýznivé čtení, ale zároveň jsem chtěla, aby povznášelo.

Doufám, že to všechno v knize najdete.

Maggie Brookes

Věnováno památce Alfreda Arthura Brookese a všech ostatních válečných zajatců, kteří nevýslovně trpěli v naději, že se to nikdy nebude opakovat.

A s láskou též Katie, Amy a Timovi.

„Stalo se to jednou, takže se to klidně může stát znova: tohle musíme všem říkat.“

Primo Levi

Historická poznámka

Tento neuvěřitelný příběh mi vyprávěl svobodník Sidney Reed, vězněný za druhé světové války nacisty v zajateckém táboře Stalag VIIIB/344 v Lamsdorfu (dnes Łambinowice) v Polsku a v pracovním táboře E166 v kamenolomu Saubsdorf (dnes Supíkovice) v Československu. Za války se Polsko a Československo nacházely pod nadvládou Hitlerovy třetí říše.

Roku 1944, kdy tento příběh začíná, měli nacisté na východě Československa a Polska vybudovány velké zajatecké tábory, aby mohli držet spojenecké vojáky co nejdále od jejich domova. Podle odhadů v nich bylo téměř dvě stě tisíc britských vězňů. Důstojníci zůstávali v táborech, ale vojáky nižších hodností bylo možno podle Ženevské úmluvy z roku 1929 přesouvat do pracovních táborů, známých jako Arbeitskommanda. Tábor v Lamsdorfu pojal třináct tisíc britských vězňů, dalších dvanáct tisíc mužů pobývalo v pracovních táborech, kde stavěli silnice, pracovali v dolech, v továrnách a na polích.

Příběh začíná v české části Slezska, která byla do roku 1918 součástí Rakouska-Uherska. Velká část místních obyvatel mluvila německy a německou anexi svého území uvítala. V březnu 1939 však Hitler obsadil Prahu, prohlásil zbytek Československa protektorátem třetí říše a zemi okupovali nacisté. Roku 1944, kdy vyprávění začíná, sílilo české hnutí odporu.

Jména mnoha míst se od roku 1944 změnila. V románu se vyskytují jak současné, tak dobové názvy. Další informace viz Poznámka autorky v závěru knihy.

Prolog

Všude vládlo ticho a klid, až na nenápadné vrzání našich bot, šinoucích se po pusté ulici. Srpek měsíce zmizel za mrakem a my zpomalili, protože jsme pořádně neviděli na cestu.

A tehdy jsme uslyšeli psy. Nejprve se nočním tichem rozlehlo jenom jedno štěknutí. Drželi jsme se za ruce a na chvíli ztuhli.

Další zaštěkání. A další. Netlumily ho žádné zdi, ozývalo se zvenku, z ulic kolem nás.

Instinktivně jsme vyrazili opačným směrem, domy na nás nasupeně shlížely a svíraly nás úzkými uličkami. Srdce mi bušilo, supěla jsem jako lokomotiva. Přidali jsme do kroku. Štěkot se blížil, odrážel se od budov – snad to byli dva, možná i tři psi. Obrátili jsme se, zapátrali pohledem ve tmě, ale nerozeznali jsme nic. Do uší se nám zařezávalo dunění vlastních kroků na dlážděné cestě.

A pak se za námi ozvaly výkřiky, mužské hlasy, vděčné za rozptýlení při nudné noční hlídce, povzbuzovaly psy, dychtivé lovit. Ať jsme zahnuli kamkoli, ti psi a muži se blížili a naše boty zněly čím dál hlasitěji.

Zvuky splynuly do jediné směsice: náš dech, tepání krve v uších, kroky na cestě, štěkot psů, sílící křik běžících mužů. Snad jsme se měli zastavit, zabušit na některé dveře a poprosit o pomoc, ale neudělali jsme to. Jen jsme se hnali, rychleji a rychleji, běželi jsme, Bill mě táhl za sebou. Sotva jsem popadala dech, batoh mi nemotorně vrážel do nohou.

Konečně se v řadě domů objevila mezera, průchod vedoucí do úzké pasáže lemované tmavými obchody. Na konci bylo ještě temnější místo, vypadalo to na další odbočku, ale vyklubal se z toho jen široký prostor se dvěma schody přede dveřmi, zasutý a skrytý, dokud jsme k němu nedoběhli.

Psi už nás skoro doháněli. Bill mě vtáhl do toho výklenku, pevně mě stiskl a zašeptal mi do vlasů: „Je mi to moc líto.“ Pak mě od sebe odstrčil, aby nás nepřistihli v objetí. Zavřela jsem oči a čekala, až ucítím psí zuby. Snad bude brzo po všem.

Všechno jako by se to přihrnulo najednou: psi, muži, baterka svítící mi do tváře. Zvedla jsem ruku, abych si zakryla oči, a uslyšela funění pronásledovatelů, jejich pronikavé hlasy. Zuby mi drkotaly, musela jsem je pevně stisknout. Hlasy za světlem přehlušil německý výkřik velícího důstojníka. „Ruce vzhůru! Ke zdi!“

Vrávoravě jsme sešli dva schody, Bill zamířil k jedné straně dveří a já ke druhé. Zvedla jsem ruce a přitiskla jsem se ke zdi, abych nespadla, po tváři mě drsně pohladilo cihlové zdivo.

Napadlo mě, že za tou zdí žijí lidé, pobíhají jako myši, poslouchají s rozčilením a možná – kdo ví? – i s lítostí. Kousala jsem se do rtů, odhodlaná nevzlykat. Nedopustím, aby to takhle skončilo.

ČÁST PRVNÍ

VRAŽNÉ, OKUPOVANÉ ČESKOSLOVENSKO

červen až říjen 1944

1

Pět let už v Evropě zuřila válka jako mohutné tornádo, rozdělovala rodiny, miliony lidí navždycky odtrhla od jejich blízkých. Ale občas, tu a tam, je naopak sblížila. Jako mě a Billa. Českou holku ze statku přivedla do cesty londýnskému klukovi, kterého by jinak nikdy nepotkala. A my se po sobě natáhli, chytili se a pevně se přidrželi jeden druhého.

Za seznámení jsme vděčili kapitánu Slizákovi. Tak jsem si ho překřtila, protože se vždycky choval úlisně a já jím pohrdala. Byl to sice nacistický důstojník, ale ani zdaleka se nepodobal bandám esesáků, které nám svého času bez varování vpadly do statku, prohledaly ho a vyptávaly se na mého otce a staršího bratra Honzu.

Od začátku bylo znát, že kapitán Slizák je jiný. Když přišel poprvé, dokonce zaklepal na zadní dveře, než je otevřel. Stál tam, rýsoval se mezi futry, podsaditý a dobře krmený zrekvírovanou produkcí ze statků.

Máma stála u dřezu. Brambor, který loupala, upustila do vody a s nožem v ruce se obrátila.

Jediným pohledem přejel kuchyni – nůž, mámu v zástěře, mě za knihami rozloženými po stole a Marka hrajícího si na zemi.

„Mluvíte německy?“ zeptal se jí zdvořile, i když většina lidí v našem kraji jinak neuměla.

„Jistě,“ odpověděla máma svou dokonalou, kultivovanou němčinou a hřbetem levé ruky si odsunula pramínek vlasů z očí. I já jsem nepatrně přikývla.

Rozjasnil tvář. „Můžu dál?“

Máma zlehla pokynula prsty, což mělo znamenat „Copak vám můžu bránit?“ a on o krok popošel.

Opřela si ruku s nožem o okraj dřezu a zakabonila se, když viděla jeho zablácené boty na čisté podlaze. Bráška Marek se zvedl ze země. Bylo mu teprve osm, ale roli jediného mužského v domě bral smrtelně vážně.

Kapitán si sundal čepici a odhalil krátké prokvetlé vlasy. Měl upřímnou tvář venkovana, zvyklého hledět do nebe, rty tenké a možná přísné, ale vrásky kolem očí napovídaly, že se rád směje. Bez čepice rázem zestárl.

„Prohlédl jsem si váš statek…“ Máma se zamračila a on zlehka máchl rukou. „Chci vám nabídnout pomoc při sklizni.“

Jenom proto, abyste tu sklizeň pak mohli zabavit, napadlo mě a bylo mi jasné, že si máma myslí totéž. Zabavili nám každou řípu, každý pytel ovsa, každou šunku, vše, co jsme vyprodukovali.

„Mám tu pracovní četu válečných zajatců z pily v Mankendorfu. Spravují silnici, aby po ní mohly jezdit náklaďáky se dřevem. Jednoho dva muže vám ale můžu poslat na pomoc, když budete mít nejvíc práce. Mám rozkaz pozvednout lesnictví a zemědělství v kraji. Na vás dvě je to dost velký statek.“

„Jsme tři,“ ozval se bratr a máma mu varovně položila ruku na rameno.

Kapitán vážně přikývl. „Vlastně tři.“

Měl samozřejmě pravdu. I když jsme dřely od slunka do slunka, nemohly jsme s mámou zastat práci otce, bratra Honzy a dvou nádeníků, o které jsme přišly.

„Jak se jmenuješ?“ oslovil kapitán přátelsky bratra.

Zaváhal a pak vyhrkl „Marek“, jméno, které dostal po českém dědovi. Venku a ve škole používal své druhé jméno Heinrich, po mámině otci. Podívaly jsme se na sebe, ale neřekly jsme nic.

„Je to moc hezký statek,“ pokračoval kapitán. „Já taky vyrostl na statku a vím, co dá práce.“

Hlavou mi blesklo, že se mi spíš zamlouvají nácci, co se neobtěžují s hovory, jen prohledají všechny místnosti a bez ptaní vysypou skříně, jako by na to měli právo. Ty jsem aspoň mohla ze srdce nenávidět. Před nimi jsme všichni upírali oči na zem, věděli jsme, že by nám z tváří vyčetli odpor.

Ale s kapitánem Slizákem to bylo jiné. Když jsem se na něj podívala, uhnul pohledem on.

„Jaká práce je teď nejvíc třeba?“ zjišťoval.

„Hlavně se musí sklidit obilí, než přijde bouřka,“ odpověděla máma a on přikývl. Bylo divné slyšet od ní doma němčinu. Nepromluvili jsme tu tím jazykem už pět let, od té doby, co Němci napochodovali do Prahy.

„Takže zítra ráno.“ Posadil si čepici zase na hlavu a zasalutoval, ale vypadalo to spíš, jako by si chtěl zaclonit oči před sluncem. „Heil Hitler.“

Nesrozumitelně jsme cosi zamumlali a on se otočil a odešel. Marek se zase uvelebil na zemi.

Kapitánovy kroky se vzdalovaly od domu. Jednu nohu měl trochu ztuhlou, prozrazovalo to nerovnoměrné klapání bot. Proto asi někde nevraždí Rusy nebo neloví partyzány, jako jsou můj táta a Honza. Možná má protézu.

Jakmile byl z doslechu, máma si oddechla a vrátila se k češtině. „No,“ podotkla, „nemůžu říct, že nám to neprospěje. Pokud tu nebude slídit a strkat do všeho nos.“

Druhý den ráno o půl šesté jsme s mámou zrovna snídaly, když se venku ozvalo hlasité bušení na plechová vrata vedoucí ze silnice na dvůr našeho statku.

Máma dopila kafe a přehodila si přes ramena lehký šál.

Držela se vzpřímeně a zatínala zuby, jako by čekala, že bude muset dokazovat, že je statkářka, ne jenom statkářova žena. Kudrnaté vlasy si schovala pod černý šátek, vypadala vážně a skoro hrozivě. Vklouzly jsme nohama do dřeváků a to už na zadní dveře klepal kapitán Slizák a zdvořile se ptal, jestli jsme připraveny. Vypadal tak spokojený sám se sebou, že bych mu s chutí jednu vlepila.

„Bohužel vám tu musím nechat i stráž, to kvůli vašemu manželovi a staršímu synovi.“ Omluvně pokrčil rameny.

Máma nic neřekla, zavřela mu dveře před nosem, přešla po kuchyni a ven na dvůr zvednout mohutnou závoru na vratech. Za nimi čekal malý náklaďák a na něm asi dvacet mužů. Dolů slezlo pět vězňů a postarší hlídač. Máma přidržela křídlo vrat, aby mohli jeden za druhým projít dovnitř, každého si přitom prohlédla. Za nimi vešel kapitán Slizák a přičinlivě a naprosto zbytečně jí pomohl spustit závoru zpátky na místo.

Pět válečných zajatců vešlo na náš dvůr a hlídač jim hlasitě zavelel „stát“. Opírala jsem se o kuchyňské dveře, zívala a sledovala to. Marek vykukoval za mnou.

Muži se srovnali do řady a tehdy jsem poprvé uviděla Billa. Vynikal mezi ostatními svými světlými vlasy, břidlicově modrýma očima a dětskou tváří, na muže snad až moc hezkou. Odhadovala jsem ho na Poláka, netušila jsem, že Angličané mají takový odstín pleti. Všichni vězňové včetně jeho zírali na mámu, stojící před nimi vedle kapitána. Najednou jsem ji viděla jejich očima: žensky zaoblenou postavu, tmavé oči, hrdě vztyčenou hlavu. I v obnošené pracovní sukni vypadala jaksi panovnicky, jako královna přestrojená za rolnickou ženu.

„To by šlo,“ zhodnotila je a s klapotem dřeváků se vydala přes dvůr do stáje pro nářadí. Vězňové se rozhlíželi kolem, hleděli na dům, stáje, stodolu a seník, které ze všech stran uzavíraly dvůr. Možná pátrali, kudy by se dalo utéct. Vyšla jsem na dvůr a všechny pohledy se stočily ke mně. Zírala jsem na ně a oni postupně sklopili oči k zemi nebo se zadívali na něco na dvoře, na pumpu, starou cínovou vanu, na jasně červené tašky na střeše. Věděli, že je hlídač bedlivě pozoruje. Jen Bill si mě dál nepokrytě prohlížel, jako by mě hodnotil, a já zvedla bradu a oplácela mu to. Nebyla to láska na první pohled, ani touha ne, ale něco to bylo, jakési mrazení ve vzduchu, vysílaná a opětovaná výzva. Možná jsme už tehdy pochopili, že k sobě patříme.

Kapitán Slizák se bavil s mámou, zatímco rozdávala kosy, hrábě a podávky, ale hlídač stál a mířil puškou na mladé muže přebírající nástroje, které by se daly použít jako zbraně. Odkašlal si a varoval je anglicky: „Ne aby vás napadla nějaká pitomost. Nezapomeňte, že jsem byl v zákopech a mám co oplácet.“

Přikývli a já si zapsala za uši, že starý hlídač umí výborně anglicky.

Máma otevřela vrata stodoly a prošla jí na druhou stranu ven do polí, ostatní za ní. Já jsem průvod uzavírala. Kapitán Slizák pár kroků kulhavě poskakoval vedle ní, snažil se udržovat rozhovor, zatímco ona pevně kráčela dál. Nemohla jsem si pomoct, přišlo mi to k smíchu. Znovu jsem zachytila Billův pohled a viděla v něm uznání a pobavení. Tvář se mu celá rozsvítila, když se usmál.

Kapitánu Slizákovi asi došlo, že je za blázna, protože se najednou zastavil, scvakl podpatky a popřál jí pěkný den. Máma se obrátila a zdvořile mu poděkovala, že jí přivedl pomoc. Odpochodoval zpátky k autu a tvářil se namyšleně.

Na kraji pole máma předvedla čtyřem mužům s kosami, jak se s nimi zachází. Dva z nich to moc nezajímalo, ale Bill ji pečlivě sledoval a opakoval její pohyby. Odhadla jsem, že je z města a nic podobného neumí. Nutila je trénovat, dokud nebyla spokojena. Ti dva, kteří nedávali pozor, zřejmě už v životě pokosili spoustu obilí, kdežto Bill a jeho kamarád několikrát nemotorně zabrali, než se jim povedlo něco useknout. Červenala jsem se za ně, ale máma byla trpělivá, postavila se za Billa, stáhla mu pravý loket správně k tělu, až se mu povedlo čistě přeseknout stébla. Vítězoslavně vzhlédl a mně nezbývalo, než mu ten úsměv oplatit.

Stráže udělaly dobře, že vězně vzbudily brzo, protože z jasné oblohy začalo zanedlouho pražit slunce. Kosili jsme a kosili, byla to úmorná a žíznivá práce, snažili jsme se dostat úrodu do stodoly, než přijde déšť. V podobných horkých dnech vždycky hrozily bouřky. Muži jeden po druhém žádali o povolení sundat si kabát i blůzu polní uniformy. Až jsem se lekla, jak jsou vyhublí, žebra se jim rýsovala jako zanedbané kobyle. Někteří, včetně Billa, na sobě měli otrhaná tílka. Nevšímal si hlídače, který na něj řval, ať si pospíší, pečlivě si poskládal košili a udělal si z ní provizorní pokrývku hlavy, která mu chránila i krk a hubená ramena. Při pohledu na jeho bledou, namodralou kůži jsem si pomyslela, že se jistě lehko spálí. Já na slunci jen zhnědnu, nespálím se nikdy.

S mámou jsme pracovaly s nimi, abychom zajistily, že udělají všechno tak, jak to měla ráda. Kdo ví, jak se tyhle věci dělají v Anglii?

Čtyři muži včetně Billa postupovali v řadě s kosami, sekali vonící obilí, zatímco máma, já a pátý vězeň jsme šli za nimi, sbírali klasy, pevně je vázali do snopů a ty pak stavěli k sobě, aby na vzduchu vyschly. Pracovali jsme pomalu, vytrvale a mlčky, s mámou jsme se tu a tam narovnaly a rozhlédly se.

Kontrolovala sekáče, jestli vědí, co dělají, jestli nevynechávají místa, jestli nepotřebují nabrousit kosy. Já hleděla na zlaté pole, modravou oblohu a koutkem oka sledovala Billa, který se už zdatně oháněl kosou. Viděla jsem, jak se mu při každém záběru napínají svaly na zádech a ramenou. V tom pohybu bylo něco rychlého a plynulého, čilého.

Bill si při práci hvízdal jednu melodii za druhou a oháněl se kosou do rytmu. Žádnou z těch písní jsem neznala, ale ostatní se občas přidali a zpívali sborem.

Když začalo být jasné, že by je hlídač nechal pracovat celé horké dopoledne bez pití, poslala mě máma na statek pro vodu. Roznesla jsem ji všem, každému ji nalila do plecháčku a nechala ho napít. Bill mě odměnil širokým veselým úsměvem. Přední horní zub měl ulomený.

„Škoda ne… pivo,“ vymáčkla jsem ze sebe kostrbatou angličtinou a on se rozzářil ještě víc.

„Budu se tvářit, že je to pivo.“ Zaculil se a uznale si olízl rty. Viděla jsem, jak se snaží vymyslet, co by ještě řekl. „Vaříte tu pivo?“ zeptal se.

Přikývla jsem. „Roste nám…“ Nevěděla jsem, jak se řekne „ječmen“.

„Vám tu roste pivo?“ Zahrál úžas. „Páni, to jsem asi umřel a dostal se do nebe.“

Zasmála jsem se. Hlídač k nám popošel a šťouchl Billa pažbou pušky tvrdě do zad. Bylo mi jasné, že to odnese modřinou. Ten surovec na něj houkl anglicky: „Alou do práce, ty svině líná.“

Rychle jsem se naučila, že se nesmím smát nahlas a přitahovat jeho pozornost ke vězňům.

Hlídač stál na kraji pole v řídkém stínu stromu a sledoval nás při práci, pohrával si s puškou a popotahoval si tuhý límec. Po tváři se mu valil pot. Věčně se oháněl po neodbytném ovádovi nebo komárovi a já si tajně přála, aby ho ta havěť poštípala. Byl to záložák, ne běžný voják, a možná byl rád, že může hlídat zajatce a nemusí do předních linií na frontě. Jistě si uvědomoval, jak snadno by ho tahle skupina mladíků přemohla, kdyby chtěla. V cestě jim stála jen jeho puška a pocit důležitosti. A k tomu fakt, že i kdyby se pokusili uniknout, nacházejí se hluboko v srdci nacistické Evropy a od neutrálních zemí, Švýcarska nebo Švédska, je dělí tisíce kilometrů. Cítila jsem, že mě Bill sleduje, jak pozoruju strážce, ale nepodívala jsem se na něj.

V poledne měli vězňové povolenu přestávku na oběd, a tak vytáhli z batohů malé kousky chleba. Máma si všimla jejich skromných přídělů a naznačila mi, ať zajdu do domu a přinesu bochník, který včera upekla, domácí máslo a sýr. Vzala jsem i pivo pro hlídače, abych ho dobře naladila a aby nám své muže příště zase přivedl. Dala jsem si záležet, podala mu oběd jako prvnímu, a nehnula jsem ani brvou, když jsem viděla, kolik sýra si vzal. Zalitovala jsem, že jsem mu kus neoddělila předem.

To, co zbylo, jsem odnesla vězňům povalujícím se ve stínu rozložitého dubu. Někteří spali. Seděl jen Bill, opřený zády o strom, a sledoval mě, jak obcházím ostatní. Tvářili se, jako by takovou lahůdku v životě neochutnali. Billa jsem si nechala na konec.

Zaculil se na mě, když jsem se k němu sehnula s porcičkou jídla, a já zas na něj. Zamžoural na mě a jeho oči mi připadaly ještě modřejší než tam na dvoře. Pusu měl širokou, jako by se rád usmíval. Ostatní muži měli oči jen pro rozdávané jídlo, ale on je upíral na mě.

„Chleba a sýr tu vyrábíte taky?“ vyslovil pomalu a zřetelně.

Lovila jsem z paměti chatrné kousky angličtiny a vyčítala si, že jsem se ve škole víc nesnažila.

„Ano, vyrábíme.“

„Tak dobré jsem nejedl celé roky.“

Usmíval se na mě, dokud jsem nesklopila oči. Nestávalo se často, že by mi došla řeč, ale teď mi chyběla anglická slovíčka.

„Já… doufám… ty líbit,“ vysoukala jsem ze sebe pomalu.

V očích mu uličnicky blýsklo. „To teda jo, líbí se mi to moc.“

Všechno se ve mně sevřelo, poznala jsem, že nemluví o sýru, a obořila se na něj česky: „Nemáš tu moc holek, abys mohl srovnávat.“ Nejradši bych se nakopla, že to nedokážu říct anglicky.

Když jsem se vracela za mámou, cítila jsem v zádech jeho pohled.

Na konci odpoledne jsme měli největší pole posečené, snopy naloženy na vůz a odvezeny. Opatrovat kobylku byla moje práce, držela jsem ji za uzdu a vedla kupředu, i když byla tak zvyklá, že mě k tomu ani nepotřebovala. Za odměnu jsem ji poplácala po tlamě a přinesla jí nejsladší trávu.

Věděla jsem, kde Bill pracuje, ani jsem se tam nemusela dívat, protože měl ve zvyku si věčně pískat nebo pobrukovat. Přímo vibroval muzikou.

Pracovalo se v horku a v potu a já dvakrát zašla do domu pro chladnou vodu na pití. Billa jsem si ze všech vězňů nechávala na konec a pod bedlivým dohledem hlídače se s ním pokoušela promluvit pár slov.

„Já jsem Bill,“ představil se mi. „A ty?“

„Izabela.“

Vážně to opakoval – „Isabella, Isabella“ – jako by mu záleželo na tom, aby to vyslovoval správně. „Znamená to něco?“ zeptal se, ale já nevěděla, jak se to řekne anglicky.

Pokrčila jsem rameny a zavrtěla hlavou.

„Mně se zdá, že byla jedna královna Isabella. Ve Španělsku,“ vzpomněl si a já užasle potřásla hlavou.

„Bill,“ řekla jsem. „Co znamená?“

„Nevím. Je to královské jméno. Jako William Dobyvatel.“ Smutně ukázal na své chatrné svršky. „Já jsem ale houby dobyvatel.“

Nevěděla jsem, o čem to mluví ani proč se tiše rozesmál, ale jeho veselí bylo tak nakažlivé, že jsem se začala taky tlumeně hihňat. Najednou mě přepadl pocit, že ve všem tom utrpení a trablech se člověk přece jenom může radovat. Bill měl stejný pocit vepsaný ve tváři.

K večeru jsme byli celí pokrytí prachem ze slámy, držel se nám ve vlasech i na zpocené kůži.

Hlídač střežil své svěřence, zatímco se na střídačku oplachovali pod pumpou na dvoře. Jeden po druhém se svlékli do pasu, strčili hlavu a tělo pod ledovou vodu, lapali po dechu a chechtali se, strkali jeden druhého pod vodu a stříkali po sobě jako děcka. Stála jsem ve vratech stodoly a snažila se tvářit povzneseně, zaměstnaná něčím v dálce, jako by mě to vůbec nezajímalo, jako bych nečekala, až přijde řada na Billa.

Ale po očku jsem sledovala, jak si stáhl tílko z porcelánově bílého těla. Viděla jsem tu strašlivou vyhublost, ty pevné svaly na šlachovitých pažích, a něco mě lechtalo v břiše, jako když sebou hází ryba na suchu. Prohrábl si pod tekoucí vodou vlasy a pak ustoupil a pohodil hlavou dozadu, rozesmál se, jako by nebyl vyhladovělý vězeň daleko od domova, ale prostě jen kluk, který dobře ví, že po něm stydlivě pokukuje holka a že se jí líbí. Natáhl si zase oblečení. Mokré vlasy mu ztmavly a postupně světlaly, jak schly.

Zula jsem si dřeváky a přikradla jsem se po schodech k oknu na odpočívadle nad plechovou bránou, aby máma neviděla, že pozoruju, jak je náklaďák odváží. Ale Bill nějak vytušil, kde jsem, a nenápadně mi zasalutoval, když projížděli zatáčkou na cestě.

Vrátila jsem se do kuchyně a máma už na stole hnětla dvojitou porci těsta na chleba. Marek si na zemi hrál s autíčky. Máma se usmívala jako sluníčko, takhle jsem ji nezažila od té doby, co táta s Honzou odešli. Jakmile mě ale uviděla, hned se zakabonila.

„Dávej si větší pozor,“ obula se do mě.

Zase jsem se začervenala. Povede se mi před ní někdy něco utajit?

„Ten hlídač vidí všechno, co vidím já,“ pokračovala.

To těžko, pomyslela jsem si.

„Já vím, je to bída, všichni mládenci z vesnice jsou pryč, ale tohle nejde.“

„Jací mládenci?“ zajímalo Marka. Obě jsme ho ignorovaly.

Odjakživa jsem nesnášela, když se mi říkalo, že něco nejde. Okamžitě jsem si umínila dokázat opak. To jsem zdědila po mámě, ta byla úplně stejná. Kdyby jí někdo řekl, že se nesmí přidat k partyzánům, zkusila by to, stejně jako já.

Myslela si, že se podrobím její rodičovské autoritě, ale já pro ni byla vždycky spíš soupeř. Jako malá jsem se kupříkladu rozhodla, že nebudu jíst králíka. Pevně jsem zavřela pusu a odmítla jíst, co uvařila. A tak mi při každém jídle zas a znovu předkládala dušeného králíka a nic jiného se slovy: „Když nechceš tohle, tak nemáš hlad.“ Nejedla jsem celé dny, až se mi slabostí točila hlava. Třetí den ráno přede mě postavila starý známý talíř s dušenou králičinou, na které už začala prokvétat plíseň. To už zasáhl táta, na kterého jsem spoléhala, vyklopil mou porci praseti a k mámě utrousil: „Je celá po tobě.“ Od té doby jsem místo králíka dostávala dušený tuřín neboli kvačku, i když jsem později připustila, že už bych si ho dala.

Ale s těmi chybějícími mládenci měla pravdu. Na kilometry kolem nebyl žádný kluk nad čtrnáct. Těch pár, co mluvilo česky, uteklo a přidalo se k partyzánům jako táta a bratr, německy mluvící většina sloužila v nacistické armádě nebo pracovala v továrnách v Říši. Odešla i spousta holek ze školy a o některých z těch, co zůstaly, třeba o Matyldě a Dagmar, se tvrdilo, že jsou až moc přítulné k vojákům z nedalekých ubikací. Aspoň si trochu zpestřily život, kdežto já byla od svých patnácti let chycená jako moucha v jantaru v každodenní rutině. Pět dlouhých let, kdy jsem měla objevovat svět, a zatím se mi existence zúžila na tenhle statek a tenhle dům a jediné rozptýlení byla sem tam výprava na trh nebo do kostela. Takový život tlačil jako boty, ze kterých člověk vyrostl.

„Taky ses dneska nadřela,“ zkusila si mě máma udobřit.

Neochotně jsem se usmála. „Však i ty.“

Kdy naposled nedřela? Co znala jiného než tvrdou práci?

Po jídle jsem vyklouzla do svého pokoje, vytáhla zaprášenou anglickou učebnici ze školy, otevřela ji na první stránce a soustředěně se do ní zahloubala. Nebudu žít stejný život jako máma, o to se postarám.

2

Když to ráno vyložili jeho pracovní skupinu ve Vražném, cítil Bill, jak ho brní v týle, jako by se mělo stát něco důležitého. Uplynulých pět let se mu zdálo, že se jeho svět střídavě rozpíná a smrskává, rozpíná a smrskává, jako by žil v hrudním koši nějakého živoucího tvora. A toto ráno se měl svět zase roztáhnout.

Podíval se na kamaráda Harryho, ale ten zíval a škrábal se, nic zvláštního nevnímal. Probudili je brzy, čekal je další den otročiny. Pokud něco bylo jinak, pak jedině to, že s nimi jel starý hlídač a nažehlený kapitán. Obyčejně je prostě vyložili na místě, kde měli pracovat – na lesní pasece, na silnici, na statku – a nechali je pod dohledem nějakého horlivého místního nácka ohánějícího se puškou. Bill uvažoval, co je na tomhle statku tak zvláštního, že to vyžaduje doprovod dvou vojáků.

Kuchyňské dveře se otevřely a on se usmál. Objevila se pěkně rostlá ženská mezi čtyřicítkou a padesátkou, v dřevácích a umazané sukni a s vlasy pod šátkem, ale nesla se jaksi vznešeně a elegantně, jako by se vypravila na bál. Billovi došlo: Á, tak proto jsou tu ti hlídači. Nebudou pozorovat nás.

Za chvíli se z domu vynořila dívka asi tak o polovinu mladší a ledabyle se opřela o futra, jako by netušila, co to udělá s mladíky, kteří už dávno neviděli hezkou ženskou. Pokud byla matka přitažlivá, pak dcera byla přímo oáza v poušti. Bill cítil, jak se Harry vedle něj napřímil, a sám taky zatáhl ramena. Dívka je přejela pohledem, hodnotila, posuzovala. Měla černé kudrnaté vlasy, kočičí oči a pružné štíhlé tělo, zatímco matka byla žensky zaoblená. Bill se děvčeti zahleděl do očí a zdi statku se rázem rozplynuly.

Tohle rozpínání světa už zažil. Poprvé roku 1939, kdy mu bylo osmnáct. Jeho fotbalový tým nedělní ligy to po zápase přehnal s pivem a navzájem se hecovali, kdo se půjde přihlásit do armády. Ani si neuvědomil, že podepsal a na dobu neurčitou se vzdal kontroly nad vlastním životem. Tehdy ještě netušil, že odteď mu bude vždycky někdo poroučet, kde má být, co si má oblékat, co jíst, kdy jít spát a kdy vstát, koho zabít. Až během pochodu do výcvikového tábora mu došlo, že život odteď už nebude jen hospoda ve Stoke Newingtonu, kde vyrůstal, dojíždění do práce na londýnské nádraží Paddington a zpátky domů, cvičení na saxofon nebo hraní na piano večer v baru.

Po základním výcviku se jeho svět rozšířil ještě víc, když v Portsmouthu vkročil na loď směřující do nějaké neznámé destinace. Vyrazil do života plného možností a nebezpečí, včetně nových zkušeností s mořskou nemocí a steskem po domově. Stýskalo se mu po mámě, sestřenici Floře, dokonce i po šéfovi v nádražní prodejně jízdenek. Chyběly mu klávesy piana, ty pro něj odjakživa byly jako prodloužené prsty, jako část vlastního těla. Na širém moři vládla nuda, jedinou zábavou byly nekonečné karetní partie během dlouhé plavby kolem jižní Afriky a Suezským průplavem. Občas hrával na harmoniku ke zpěvu. Když proplouvali kolem Kapského Města, viděl Stolovou horu a nakonec pocítil pod podrážkami drsný písek pouště.

Jeho prapor si postavil stany v mrazivé tmě a ráno, když Bill odhodil chlopeň stanu, odhalila se před ním obrovská pyramida.

„Řek bych, že jsme v Egyptě,“ prohodil přes rameno.

„Hlavně aby v kantýně měli čaj,“ odtušil Harry.

Billa ale čaj nezajímal, nemohl se dočkat, až si vyleze na pyramidu, postaví se nahoru, roztáhne ruce a rozhlédne se po světě, který byl najednou mnohem větší, než si uměl představit.

Ten večer se Harry s několika kumpány vydal do místních bordelů, ale Bill se k nim nepřidal. „Nechoď pak za mnou brečet, až chytíš kapavku,“ varoval ho. Sám si vystačil se vzpomínkami na dívky z domova, vydal se do ulic a na bazary, vstřebával ty neobvyklé zážitky a celé tělo ho brnělo vzrušením.

Billův svět se dál rozšiřoval a pak zase smrskával, z lesklé nádhery Káhiry na upocený, dusivý, omezený vnitřek tanku sunoucího se nekonečné dny po písku. Střelci se na střídačku stavěli ve věži, aby se nadýchali čerstvého vzduchu. Začínali si navzájem lézt na nervy, namačkaní jako sardinky v kovové kastli pod pražícím sluncem, která se klidně mohla stát jejich rakví. Na Harryho jednadvacáté narozeniny otevřeli plechovku soleného hovězího a v tanku bylo tak horko, že se maso vyhrnulo ven jako šampaňské. Trápila je otravná nuda, celé dny se pekli a v noci se třásli zimou, dokud se zničehonic neocitli v hrůze a ohlušujícím rámusu bitvy. Kolem vybuchovaly dělové střely a oni byli odhalení jako řada kachen na pouťové střelnici.

S Harrym to všechno prožili společně jako dvojice zarážek na knihy: světlovlasý Bill na jedné straně poličky a Harry se svými vlnitými hnědými vlasy na druhé. Děvčata nemohla odolat Harryho přivřeným, jakoby ospalým očím, zatímco Billův půvab přitahoval i muže jistého druhu a Harry je nejednou musel usměrnit. Jejich přátelství bylo víc než jakýkoli vztah z mírových dob. Bill viděl stejné hrůzy jako Harry, Harry zažil stejný děs jako Bill. Navzájem si bezvýhradně věřili, kryli si záda, dělili se o jídlo. Samozřejmě se i hádali a dovedli jeden druhého vytočit, ale oba věděli, že by si ho ten druhý hodil přes rameno a vlekl ho z bojiště, dokud by mu stačily síly. Druhové ve zbrani.

V bitvě u Tobruku je oba zajali. Jejich tank dostal zásah a všichni se vyhrabali ze zakouřeného vnitřku přímo před hlavně čekajících nacistických zbraní. Nedalo se dělat nic než zvednout ruce nad hlavu a vykročit vstříc věznitelům.

„Nohy mám jak z rosolu,“ postěžoval si Bill Harrymu.

Ten se zasmušile usmál. „Aspoň už nemusíme do tý smradlavý konzervy.“

Všichni se rozesmáli, když jim jeden z nacistických vojáků oznámil: „Válka pro vás skončila, Tomíci.“

„No páni,“ podivil se Bill. „Nečekal jsem, že to vážně říkají. Já myslel, že je to jenom ve filmech.“

Po několika týdnech v přísně střeženém zajateckém táboře v Libyi, kde všichni dostali běhavku a v mrazivých nocích se bez přikrývek klepali zimou, je loď odvezla na Sicílii. Nákladový prostor byl tak nacpaný zajatci, že se tam někteří už nevešli a museli ležet jako sardinky na palubě. Billovi a Harrymu to ale nevadilo, obklopovala je tam modř moře, u lodi skotačili delfíni. Billovi připadalo, že se poprvé za celé měsíce může pod nekonečným nebem zase nadechnout. Ale sotva se jeho svět roztáhl, hned se zase smrskl do přeplněného temného dobytčáku, jímž se kodrcali a natřásali celou jižní Itálií do tábora pro válečné zajatce, obehnaného ostnatým drátem a strážními věžemi.

Mussoliniho hlídači byli laskavější než Libyjci a jídlo lepší, ale od božího rána přes celý předlouhý den až do večera se neměli čím zabavit, a jakmile zašlo slunce, žrali je zaživa komáři. Někteří muži ubíjeli čas sázkami o to, jak rychle ještěrka přeleze zeď. Jiní se snažili naučit ostatní cizí jazyk nebo algebru. Harry se dal na cvičení. Bill zavíral oči a brnkal na imaginární piano, jindy hrál doopravdy na harmoniku, kterou měl v kapse, když byl jejich tank zasažen. Jednou se s Harrym pokusili utéct. Vlezli si mezi špinavé prádlo, které se odváželo z tábora pryč. Hrozba popravčí čety, později změněná na pobyt na samotce, je přiměla propříště si podobné pokusy rozmyslet.

„Zaměříme se na to, jak to tu přežít,“ prohlásil Bill a Harry souhlasil.

Když se do tábora dostaly zvěsti o postupu Spojenců Itálií, zavládlo nepokojné vzrušení, a pak přišla zpráva o Mussoliniho kapitulaci. Pár dní se nemluvilo o ničem jiném než o svobodě a propuštění.

„Myslíš, že nás pustí na chvíli domů, nebo nás šoupnou hned do přední linie?“ hloubal Harry. Bill by se vsadil, že je domů nepošlou.

Jednoho rána stráže zmizely, a když už Bill s Harrym začali věřit, že se dočkají svobody, dorazily náklaďáky s hákovými kříži a tábor ovládli další strážní, jen místo italsky mluvili německy. Naděje na svobodu se zase rozplynula. Sebrali je, nahnali do dobytčích vagonů a vezli den za dnem, noc za nocí, přes Alpy, Rakousko a Československo do Polska, do velikého tábora v Lamsdorfu.

Tamní režim se podobal tomu v Itálii, dvakrát denně nástup, stísněné prostory, málo jídla a stráže s puškami hlídající ploty. Bill však brzy zjistil, že Lamsdorf je ve skutečnosti obrovské zprostředkovatelské středisko zajišťující práci v továrnách, dolech, kamenolomech a lesích třetí říše. Nejenom Římané potřebovali k fungování svého impéria otroky. Ženevská konvence stanovila, že zajatí důstojníci nesmějí pracovat, ti tedy zůstávali po celou dobu války uvěznění, ale poddůstojníci a dobrovolníci jako Bill a Harry mohli být posláni do pracovních táborů v mnoha oblastech Polska, Československa, Rakouska, a dokonce i samotného Německa.

„Vypadněme odtud,“ navrhl Bill při pohledu na strážní věže a ploty s ostnatým drátem. „Já už to tu nevydržím.“

S Harrym se shodli, že nechtějí pomáhat nacistické válečné mašinérii, nebudou vyrábět zbraně, stavět tanky ani těžit uhlí, ale dokážou si ospravedlnit pomoc v lesnictví nebo zemědělství, a tak se zapsali do pracovní čety na pile v Mankendorfu, v hloubi nacisty ovládané venkovské krajiny Československa. Oba byli kluci z města, ani jeden nikdy neporazil strom, a dokonce ani neviděl zblízka krávu.

Byla to svoboda oproti řadě zajateckých táborů, kde Bill od svých dvaceti strávil tři dlouhé roky. Tady je nehlídal skoro nikdo, jen skupina starých vojáků a drátěný plot, o nic děsivější než ohrazení tenisového kurtu. Nikdo se však o útěk nepokusil, nebylo kam utéct. Jak Harry Billovi připomněl, nacházejí se víc než šest set mil od Švýcarska a čekalo by je putování mezi fanatickými a impulzivními příznivci třetí říše.

Nebylo divu, že Billovi vrtalo hlavou, proč je na statek doprovází jejich starý hlídač i kapitán. Nechápal, proč by zrovna tady potřebovali zvláštní dozor. Jenže pak uviděl tu dívku a její matku. Podíval se na Harryho a pomyslel si, že ta holka jistě propadne kamarádovu kouzlu, jako každá. Ale Harry zíval a dívka se na něj ani pořádně nepodívala.

Místo toho se zahleděla do očí Billovi a on zase jí. Cítil, jak se obzor kolem roztahuje a nebe modrá.

3

Druhý den jsem měla za úkol vést klisnu a držet ji, zatímco se nakládal a zase vykládal vůz s obilím. Bill a Harry pracovali na poli s hráběmi a podávkami, vršili snopy na vůz a ty se pak odvážely na dvůr statku, kde je další vězňové podle máminých pokynů ukládali do stodoly.

Vzduch byl čím dál tím vlhčí, až jsme měli všichni kůži kluzkou potem. Dokonce i Bill si přestal hvízdat, podle toho jsem poznala, že je unavený. Chtěla jsem říct mámě, že vězně vyčerpáváme, ale kabonila se jako čert, a já věděla, že to nemá smysl. Na obzoru bobtnal tmavý mrak. Nastal čas na oběd, ale přestávku nám nedovolila.

„Musíme dostat úrodu pod střechu, než začne pršet,“ oznámila strážci německy.

Obcházela jsem muže, zatímco pracovali, a dávala jsem jim vodu a chleba, ale zastavili se vždycky jenom na pár chvil. Bill byl zadýchaný a oči měl tmavě modré jako mokrou břidlici. Podivila jsem se, že pořád mění barvu, ale snad to bylo tím, že jsem si do té doby ničích očí tolik nevšímala.

Pracovali jsme celé odpoledne, sbírali snopy, až bylo víc obilí ve stodole než venku.

Přecházeli jsme po poli, a vždycky když jsme se s Billem minuli, tajně jsme se na sebe usmáli. Pracovali jsme rychleji a rychleji, vedli dávnou bitvu člověka s počasím. Slunce zakryl tmavý mrak, setmělo se, jako by byl večer, a vítr čechral listí na dubu.

Bill a Harry právě nakládali poslední snopy na vůz, když oblohu pročísl první blesk. Kůň se lekl, všichni jsme sebou trhli a zvedli hlavy. Uklidnila jsem kobylku a hlasitě počítala „jedna, dvě, tři“ – dokud kopci neotřásl hrom.

„Tři míle,“ křikl Bill.

Kilometry, opravila jsem ho v duchu.

„Přesně jako v Daleko od hlučícího davu,“ zavolal.

Nechápavě jsem se usmála a pevně přidržela uzdu.

„To je knížka. O hrozné bouřce –“ hodil na vůz poslední snop obilí – „a krásné dívce.“

Tomu jsem rozuměla. Umínila jsem si, že se naučím dobře číst anglicky, knížku si seženu a zjistím, o čem je ten příběh. Harry se podíval na Billa a na mě, vyhrkl „Já mizím“ a rozběhl se k domu a ke stodole. Mlaskla jsem na kobylku a ta rychle vykročila k domu. Bill šel vedle mě.

„Jednou ti to přečtu,“ dodal, právě když mi na nos dopadla první pořádná kapka.

Než jsem ho stačila zastavit, vyskočil na jedoucí vůz a přetáhl plachtu přes obilí, na kterém jsme se tolik nadřeli. Znovu se zablesklo a jeho postava se jasně rýsovala na pozadí oblohy. Snažila jsem se udržet koně, na počítání nebyl čas, a pak už celou vesnicí otřásl ohlušující hrom. Rychle jsem se rozhlédla, jestli blesk nesjel do některého stromu, ale nikde nebylo vidět plameny. Bill seskočil a šel zas vedle mě. Kde se vzal, tu se vzal prudký déšť, zničehonic lilo jako z konve.

Voda nás promáčela, lila se nám po tvářích a mně za límec šatů. Napůl jsem šla a napůl běžela vedle koně a přitom natáhla k Billovi ruku. Pevně mi ji sevřel, poskakoval vedle mě, pokukoval na mě skrz kapky. V očích měl otázku, poznání, touhu. Přitáhla jsem si ho k sobě a najednou jsme se líbali, přitom klopýtali, zuby si drtili rty. Chystala jsem se pustit koně a věnovat se mu pořádně, ale odtáhl se. „Musíš jít. Je to nebezpečné.“

Couvl, oběhl vůz a vřítil se do stodoly. Máma vyrazila do deště přesvědčit se, jestli jsou snopy na voze přikryté.

„Bill to zakryl,“ ujistila jsem ji. Vypřáhly jsme kobylku z postraňků a já ji odvedla do stáje vedle stodoly.

Koutkem oka jsem viděla, jak se Bill sehnul a opřel se rukama o kolena. Funěl vyčerpáním po celodenní námaze a běhu, smál se a říkal něco Harrymu. Snad se mu nechlubí, že mě líbal! Déšť bubnoval o střechu stodoly.

Strážnému neušlo, jak se dívám na Billa, a tak jsem se honem obrátila k mámě. „Stihli jsme to!“

Vzala si ode mě uzdu. „Jsi mokrá jako myš! Běž domů, usuš se a pak přines všem jídlo.“

Přinutila jsem se nepodívat na Billa a rozběhla se ze stodoly do domu, až mi voda z blátivých kaluží na dlažbě zacákala lýtka.

Vyběhla jsem nahoru, strhala ze sebe mokré šaty a nechala je ležet na podlaze ložnice. V zrcadle jsem viděla, že jsem zrůžovělá a sluší mi to i přes ucourané mokré vlasy. Zorničky jsem měla tak veliké, až oči nevypadaly zelené, ale tmavé jako máminy. Koutky se mi samy od sebe zvedaly, když jsem si promnula vlasy, rychle se oblékla do suchého, naložila košík jídlem, hodila si přes hlavu mámin nepromokavý plášť a utíkala zpátky do stodoly.

Zatímco jsem rozdávala jídlo, dorazil kapitán Slizák. Máma ho pozdravila jako starého známého a podala mu ruku. „Zvládli jsme to! Moc vám děkuju.“

Scvakl podpatky a zasalutoval, prsty se jen dotkl čepice, nenatáhl ruku v nacistickém pozdravu. „To jsem moc rád.“ Vypadal jako Marek, když ulizuje z mísy těsto na koláč. „Je všechno pod střechou?“ zeptal se.

Máma nadšením celá zrůžověla. „Ano, na voze je plachta a všechno je pod střechou. Bez vaší pomoci bych to nedokázala. Chcete se podívat?“

Zatvářil se ještě spokojeněji a přetáhl si plášť kolem ramen. Máma si vzala voskovanou pláštěnku, kterou jsem pověsila na hřebík, a spolu se pustili přes blátivý dvůr. Mohla běžet rychleji, ale asi brala ohled na jeho špatnou nohu.

Nelíbilo se mi, že je na něj taková milá. Kéž by se tu někde schovával táta a střelil ho! Z místa, kde jsem stála, bych kapitána Slizáka trefila přímo mezi lopatky. Hlídač se na mě zase díval, když jsem se obrátila, a já si zapsala za uši, že musím být mnohem, mnohem opatrnější. Dala jsem mu kus koláče a pokoušela se nasadit něco, co by aspoň vzdáleně připomínalo laskavou tvář.

„Pracovali dobře,“ prohodila jsem německy. Zřejmě mu udělalo radost, že jsem na něj promluvila. Byl starý, šedá pleť přecházela v šedé vlasy a rty měl pod prokvetlým knírem tak tenké, že obličeji nedodávaly žádnou barvu. Odpověděl a předvedl mi zažloutlé zuby.

„Ano, umějí se činit, když chtějí. Ale nejsou tak dobří jako Němci.“

„Ne, jistěže ne,“ přisvědčila jsem a šla rozdat chleba vězňům, kteří sebou ve stodole žuchli na zem. Byli mnohem unavenější, než bývali táta a bratr, a mnohem vyčerpanější, než jsem si připadala já. Přetékala jsem adrenalinem, klidně bych vyrazila ven a pracovala celý další den. Chvíli jsem na ně shlížela přes nos, ale pak mi došlo, že je to asi těžké, dřít takhle po měsících, možná i po rocích, kdy se moc nehýbali a málo jedli. Najednou jsem si připadala jako pitomá malá holka.

Billa jsem si nechala na konec. Cítila jsem v zádech hlídačův pohled a naznačila jsem to Billovi pohledem. Okamžitě pochopil, a když jsem k němu přistoupila, předstíral mohutné zívnutí. Nepodíval se na mě a nic neřekl, ale při předávání jídla jsme se o sebe otřeli rukama a bylo to, jako by mezi námi v setmělé stodole sjel blesk.

Co nejledabyleji jsem se obrátila a loudala se zpátky k vratům stodoly, nenápadně kroutila boky, cítila v zádech Billův pohled. Zjistila jsem, že déšť slábne a máma s kapitánem Slizákem se vrací, zabraní do hovoru o opravách, jaké by statek potřeboval.

Ano, pomyslela jsem si. Ano, ano, ano, najděte pro něj práci a vozte je sem pořád.

Kapitán Slizák dodržel slovo a co pár dní nám dával vědět, kdy vězňové dorazí a jakou práci budou dělat. Vždycky zaklepal na kuchyňské dveře a zdvořile se zeptal, co je třeba udělat. Máma ho pokaždé pozvala dál a nabídla mu mátový čaj nebo kávu. Někdy si nechala vlasy nezakryté, spadaly jí volně k ramenům, kudrnaté jako ty moje, ale od té doby, co táta s Honzou odešli, jí prokvetly stříbrnými pramínky. Bavila se s kapitánem Slizákem o statku a o počasí a o městě, odkud přišel, a on jí ukazoval fotografie svých dětí. Nemohla jsem se na ně ani podívat, když tak družně klábosili, a dávala jsem si pozor, abych je nikdy nenechala spolu samotné a on po ní nevyjel. Nevěřila jsem mu, ale potřebovala jsem ho, aby sem dál vodil pracovní četu.

Někdy řekl, že vězně nemůže uvolnit z práce na jiném statku nebo na silnici, kterou spravovali, a mě nejdřív popadl vztek a pak skleslost. Ty dny jsem byla na mámu nabroušená a odbývala Marka, když si chtěl hrát. Odhodlaně jsem se pustila do anglické učebnice, biflovala se deset i dvacet slovíček denně, v chůzi, při šití nebo umývání nádobí si v duchu pořád dokola opakovala těžká nepravidelná slovesa: „I am, you are, he is; I am, you are, he is…“

4

Ode dne s bouřkou uběhly dva dlouhé, předlouhé týdny, než jsme měli s Billem další příležitost ukrást si chvilku pro sebe, i když jsme si vyměňovali úsměvy a pohledy přes bramborové pole. Napínala jsem uši, odkud uslyším jeho hvízdání, abych přesně věděla, kde pracuje. Přestával s tím teprve k večeru, když už byl unavený, a já si o něj dělala starost a pořád kontrolovala, jestli je v pořádku.

Nepřetržitě jsme byli pod ostražitým pohledem hlídače, ostatních vězňů a především matky. Dotýkali jsme se, když jsem Billovi dávala vodu nebo chleba, prolétaly mezi námi jiskry. V břiše mi hlodala touha být s ním sama, pořádně se s ním líbat.

Pracovala jsem na tom, abych se vlichotila hlídači, hostila jsem ho dobrotami ze spíže. Zjistila jsem, že miluje sladké, a tak jsem mu nosila koláče, kdy to jen šlo.

„Nevadí, když si s vámi občas popovídám?“ zeptala jsem se ho.

„A proč?“ chtěl vědět. „Asi abys mohla donášet tajnosti těm zrádcům, otci a bratrovi, co?“

Nasadila jsem šokovaný a ublížený obličej. „Ne. Kdepak. Přesně naopak.“

Vzhlédl ke mně, knír urousaný od jahodové marmelády.

Váhavě jsem pokračovala. „Myslím, že bych byla Říši užitečnější jako tlumočnice než jako holka na statku. Umím německy a česky a ráda bych tlumočila i angličtinu. Jenomže mám jenom staré školní učebnice a nemůžu si to procvičit. Slyšela jsem, že mluvíte anglicky moc dobře.“

Olízl si rty, ale trochu marmelády mu na kníru zůstalo. Pečlivě si mě prohlížel a já se snažila vypadat dychtivě a bezelstně jako neviňátko.

„Býval jsem učitel,“ připustil.

Modlila jsem se, aby mi táta tyhle řeči odpustil. „Kdyby můj otec a bratr neodešli ke… zrádcům, mohla jsem jít na vysokou školu, nemusela bych trčet tady na statku s mámou a do smrti okopávat kvačky.“

Nasadila jsem co nejzasmušilejší výraz a doufala, že mi sedne na lep. Kapka pravdy v tom byla. Vážně jsem doufala, že půjdu studovat, a otec mě připravoval na přijímací zkoušky, než odešel. Vyučoval mě doma sám od té doby, co mě v patnácti ze školy vyhodili, protože jsem neposlechla ředitele.

Vyprávěla jsem dost hloupý vtip o huňatém obočí prezidenta Háchy, co se snaží soupeřit s Hitlerovým knírem. Nebylo to ani moc vtipné, ale cukala jsem přitom obočím a horním rtem a kamarádky se hihňaly, až jim málem tekly slzy. Najednou na mě začaly mávat, smíchy pořád nemohly mluvit, myslela jsem, že mě povzbuzují, ale ony se mě naopak snažily varovat, že se za mnou vynořil ředitel.

Odtáhl mě k sobě do kanceláře s velikým Hitlerovým portrétem nad stolem a přikázal mi, ať se mu omluvím. Tiskla jsem rty, a i když mi slova bzučela v puse jako vosy, ven jsem je nepustila. Rozhodně to nebyla ta slova, co chtěl slyšet. Na takový vzdor nebyl zvyklý a nařídil mi, ať jdu domů a nevracím se, dokud nebudu ochotná se omluvit. Máma zuřila a přikázala mi, že se tam mám hned vrátit.

Táta poznamenal: „Aspoň má to dítě zásady.“

Máma odsekla: „Zásady krávu nepodojí. A na vysokou ji taky nedostanou.“

„Můžeš ji učit německou literaturu sama,“ navrhl táta. „A já všechno ostatní.“

Po tom, co jsem si ten večer odešla lehnout, se strašlivě pohádali, ale táta vyhrál a já už se do školy nevrátila. Učil mě spolu s mámou, dokud před rokem neodešel. Chyběli mi kamarádi, a dokonce i školní hodiny, ale k omluvě by mě nedotáhl ani pár koní. Byl to můj způsob odporu – jediný, jakým jsem mohla bojovat.

Pak táta odešel a Honzu vzal s sebou, ale zakázal mi jít s nimi a bojovat s třetí říší pořádně. Zlobila jsem se na něj a na Honzu jsem nehorázně žárlila. Stýskalo se mi po nich, měla jsem o ně strach a vztekala jsem se, že mě nechali trčet na statku. Pět let jen práce, práce, práce, pod věčným máminým dohledem. Nebylo těžké tvářit se před hlídačem zasmušile.

Přehodil si pušku z jedné ruky do druhé a uvolnil se, očividně se rozhodl.

„S tou angličtinou ti pomůžu. Byl jsem moc dobrý učitel a doufám, že budeš dobrá žačka. Budu ti dávat hromadu domácích úkolů.“

„Budu dobrá. Slibuju, že budu.“ Snažila jsem se nekřenit od ucha k uchu. „Mám vám zítra o polední pauze ukázat svoje učebnice? Můžu?“

Přisvědčil a podíval se na hodinky. „Takže zítra. Přines mi ty svoje knížky a uvidíme, co se dá dělat. A teď zapřáhneme ty lenochy zpátky do práce. Koukni na ně, vyvalují se tu jako na prázdninách.“

Pohlédla jsem na pětici vyhublých mužů pod stromy, snažící se sebrat síly na odpolední práci, a v duchu zuřila. Ale podívala jsem se jinam, zaťala pěsti a napočítala do deseti.

„Lenoši,“ opakovala jsem. „A kvačky se samy neokopou.“

Hlídač zavolal: „Raus, raus.“ Vězňové se vyštrachali na nohy a chopili se motyk.

„Moc vám děkuju,“ mazala jsem mu dál med kolem pusy, jako by ta marmeláda nestačila. „Budu vaše nejlepší studentka. Ale jak vám mám říkat?“

Zaváhal a pak odpověděl: „Jmenuju se Weber. Říkej mi Herr Weber.“

Zabzučela kolem něj včela a já nevěděla, jestli ho mám upozornit na urousaný knír, ale pak jsem si pomyslela: Dobře mu tak, když ho bodne – třeba do špičky toho šedého nosu.

„Děkuju vám, Herr Weber. Takže zítra.“

Druhý den jsem si o polední přestávce sedla s Herr Weberem a on mě podrobil otravným gramatickým cvičením. Vězni na mě překvapeně koukali, ale zdálo se mi, že Bill vycítí, že se tím chci k němu dostat blíž. Domácí úkoly jsem dělala pečlivě jako nikdy dřív a už po třech lekcích mi Herr Weber řekl, že jsem dobrá žačka a že budu výborně sloužit Říši.

„Učíš se rychle,“ pochválil mě. „Jednoho dne z tebe bude tlumočnice.“

Zarazila jsem se, jako by mě přepadla další starost. „Neměla bych si vylepšovat i konverzaci, nejenom gramatiku?“

Podíval se na mě kapku podezíravě, ale můj nevinný úsměv ho přesvědčil. „To jistě ano.“

„Ale jak?“ zeptala jsem se bezradně.

Zasmál se. „To je jednoduché!“

„Vážně?“

„Jistě. Tady pracovní četa, to jsou tví učitelé. Tolik vězňů. Víš, že máme miliony válečných zajatců? Prostě zvedli ruce nad hlavu a nechali se zajmout.“

„To je úžasné,“ zabručela jsem a tichounce dodala: „Heil Hitler.“

Herr Weber pokračoval: „Místo aby se tu v poledne povalovali, můžou tě učit angličtinu!“

Překvapeně jsem spráskla ruce. „To je ale nápad! To by mě nikdy nenapadlo. Jak to zařídíme?“

Druhý den o polední přestávce mě Herr Weber zavedl k mužům, kteří odpočívali pod stromy.

Šťouchl do jednoho špičkou nohy, aby ho probudil, ale já se rovnou posadila vedle Billa a Herr Weber jen pokrčil rameny a nechal mě být.

„Lekce angličtiny,“ oznámila jsem mu.

„Páni, ty teda dokážeš zázraky,“ zašeptal Bill.

Otevřela jsem učebnici a ukázala na třetí kapitolu: Seznamování a pozdravy.

Bill vyskočil. „How do you do?“ řekl a napřáhl ruku. Postavila jsem se, podala mu svoji a on ji sevřel pevně, ale ne moc tvrdě.

„How do you do?“ opáčila jsem.

Muži, polehávající kolem, se obrátili a sledovali naše představení, ale mně to bylo fuk.

„Do you come here often?“ vyslovil pečlivě a zvučně.

„I live.“

„I live here,“ opravil mě a já se zaradovala. Bill mi vážně pomůže s učením, nebude to jen naoko.

„I live here, on farm,“ pokračovala jsem.

„I live here, on this farm.“

Zase jsme se posadili, pustili se do kapitoly a já si celou dobu psala poznámky.

Od té doby jsem směla za Billem chodit každý den, bez tajností. Sedávali jsme všem na očích, ale vždycky jsme si našli způsob, jak o sebe zavadit rukama. Moje angličtina se rychle zlepšovala, ale zoufale jsem toužila být s ním sama. Podejte člověku prst a on hned chce celou ruku.

Někdy jsme vedli rozhovor podle kapitoly v učebnici, ale častěji jsme si jenom tak povídali.

„Dneska bych tě rád někam vyvedl,“ oznámil mi jednoho dne.

„Kam jdeme?“ zeptala jsem se.

„Kam bychom šli?“ opravil mě a já si to zapsala.

„Nejdřív bych za tebou přijel a vyzvedl tě. To je podle mě lepší než se sejít někde pod hodinami nebo tak. Přinesl bych ti kytičku fialek do…“ Řekl slovo, kterému jsem nerozuměla. S jeho londýnským přízvukem to znělo jako bu’n’ole. Opakovala jsem to: „Bu-u-nole?“

Zasmál se. „No jo, musím mluvit pořádně. Buttonhole,“ vyslovil zřetelně t a h. Ukázal na blůzu své uniformy. „Button. Knoflík. Buttonhole. Knoflíková dírka.“

Přikývla jsem a zapsala si to.

„Pak bychom chytili autobus na západ a dali si čaj v Lyons Corner House. Servírka by nám přinesla velké tácy se sendviči a čajovými koláčky.“

„Čajovými koláčky?“

„To jsou koláčky z kynutého těsta s máslem a džemem a smetanou.“

„Je jistě moc dobré.“

„Jistě jsou moc dobré,“ opravil mě laskavě a já si udělala poznámku. „A pak bychom šli do bijáku. A jen se tak procházeli po Leicester Square a dívali se na davy lidí. Líbilo by se ti to?“

„Biják?“

„Filmy, kino.“

„Aha, ano, kino mám ráda.“ Nevysvětlovala jsem mu, že vidět film je pro mě vzácnost. Kino jsme měli v Novém Jičíně, ale ze statku to bylo kus cesty. My místní děvčata jsme se tam občas společně vypravila na kolech.

„Jaký film by se ti líbil?“ chtěl vědět.

„O lásce,“ vyhrkla jsem, stydlivě uhnula pohledem a on se zasmál. „S hudbou,“ dodala jsem rozhodně.

„Dobře. Takže nějaký romantický muzikál. Top Hat. Tam je hudba a tanec.“ Začal tiše zpívat: „V nebi, jsem v nebi, a srdce mi buší tak, že můžu sotva promluvit…“

Tehdy poprvé jsem ho slyšela zpívat, měl příjemný tenor. Litovala jsem, že tu píseň neznám a nemůžu se k němu přidat.

„… když spolu tančíme líčko na líčku.“

Těžce jsem si povzdechla touhou po světě, kde se tohle může dít.

„No, a po filmu tě vezmu tancovat. Tančíš ráda?“

„Moc ráda. Ale nemám moc…“ Nevěděla jsem, jak se řekne „příležitost“, a tak jsem jen mávla rukou.

„Nemáš moc možností. To chápu. Chybějí vám tu taneční sály!“

Ozval se hlídač, volal muže zpátky do práce: „Raus, raus.“

Bill si prohrábl vlasy, vstal a natáhl ruku, aby mi pomohl na nohy.

„No, bylo to hezké, Izzy. Teď tě doprovodím domů a –“ ztlumil hlas, aby to ostatní neslyšeli, „– u dveří se políbíme.“

„To se mi líbí.“

„Mně taky.“

Pustil mou ruku a já se sklonila a posbírala si knihy.

Později v týdnu máma usoudila, že nastal čas česat třešně. Nikdy jsem nepochopila, jak pozná, který den jsou zralé. Tvrdila, že jednou se to naučím taky, ale já neměla v úmyslu zůstat na statku tak dlouho.

Dlouhými bidly jsme opatrně zvedli sítě ze tří stromů a pak nastal závod – my versus ptáci. Máma přidělila dva muže ke každému stromu, přecházela mezi nimi a dávala pozor, aby všechno pečlivě očesali. Bill a Harry pracovali spolu a přitom blbli – „larking about“, jak by řekl Bill – pověsili si třešně na uši, smáli se a pisklavými hlasy zpívali písničku „Cherry Ripe“.

Když byly koše plné, přišla máma a prohlédla stromy, aby se ujistila, že na nich nic nezůstalo. Kolem třešní se už rojily vosy. Máma si odsunula pramínek vlasů z očí.

„Měli byste ty koše a sítě odnést do domu,“ nařídila, pak se zarazila a podívala se na Billa. „Ach, to jste vy.“

Zaváhala a rozhlédla se, ale ostatní muži byli ještě vysoko ve větvích a ona si netroufala nechat je bez dozoru.

„No, snad to nevadí.“ Zamračila se na mě. „Žádné loudání a laškování, nebo tě na čtrnáct dní zamknu v pokoji. Rozumíš?“

„Ano, mami,“ slíbila jsem jako svatoušek. „Hned jsme zpátky.“

Velice nápadně se podívala na hodinky. „To ti radím.“

Chopila jsem se jednoho plného koše a Bill druhého. Vydechl: „To mě podrž, jsi stejně silná jako já.“

Vykročila jsem tak rychle, jak jen mi těžký náklad dovoloval, a Bill pospíchal za mnou. Když jsem se ohlédla, máma už pomáhala Harrymu přehodit si sítě přes ramena, aby je netahal po zemi.

Bill řekl: „Vidím, že jsi mnohem víc než jenom hezká tvářička.“

Myslí si, že mám hezkou tvář! „Musíme mít pozor,“ zápolila jsem se slovy.

Uhodl to: „Musíme si dát pozor? To myslíš? Aby nic neviděli?“

„Ano, ano. Dát si pozor. Moje máma vidí.“

„Mámy vidí všechno,“ přisvědčil.

V kuchyni jsme položili koše na stůl. Bill mě rychle vzal za ruku a mně po paži vyjel elektrický výboj. Zvedl si moje prsty ke rtům a v tu chvíli jsme zaslechli, jak se blíží Harry a přitom si hvízdá „Cherry Ripe“. Všechno se ve mně rozhořelo.

Harry si odkašlal, aby o sobě dal vědět, a vešel do dveří, ověnčený sítěmi. Bill pustil moji ruku. Smáli jsme se jako malí, když jsme Harryho vyplétali, pečlivě ukládali sítě na dlaždice a chystali je na vyspravení.

Bill si povzdechl: „Já nevěděl, že je na statku tolik práce. To víš, městský kluk. Z Londýna.“ Rozhlížel se kolem jako zvědavé ptáče, těkal očima sem a tam, na dřez, stůl, spíž, hrnce. „Panebože, to je fajn být zase v domě.“ Pohladil desku stolu. „Takové normální. Budu si tě tady představovat.“

Harry na něj zamrkal. „Půjdu ven dávat majzla.“

„Bude hlídat,“ vysvětlil mi Bill, když jsem za Harrym zavřela dveře.

Rychle jsem vyhlédla oknem na dvůr a odtáhla Billa ke zdi mezi dveřmi a oknem. Vzal mi tvář do dlaní a díval se na mě, jako by si chtěl vrýt do paměti každý můj rys.

„Máš tak zelené oči,“ poznamenal, „jako kočka.“

Sklonil hlavu a políbil mě. Bylo to úplně jiné, než když mi dal dřív pusu nějaký kluk. Najednou jako by se mi tělem šířil příliv. Pevně jsem se k němu přitiskla a líbala ho tak, až se mi třásla kolena. Na statek a na mámu jsem úplně zapomněla, dokud se zvenku neozvalo hvízdnutí. Bill se ode mě odtáhl.

„Nesmím se nechat poslat zpátky do Lamsdorfu,“ vydechl. „Teď ne.“

Položila jsem mu prst na rty a vedla ho ke dveřím. „Ty nejedeš do Lamsdorfu,“ pravila jsem pevně. „Já tě tu zůstanu.“

„Bože, doufám, že ano.“ Pokýval hlavou, že rozumí mé lámané řeči.

Otevřela jsem dveře, do kuchyně se vlilo světlo a Bill se zadíval za schody do jídelny. „Piano!“ vyjekl. „Vy máte piano!“

„Umíš hrát?“

„To dělám ze všeho nejradši – kromě líbání se s tebou! Ty umíš hrát?“

Málem jsem ho musela vystrčit ze dveří, tak ho to táhlo k nástroji.

„Já učím dlouho, ale hraju špatně.“

„A já se to neučil nikdy,“ opáčil. „A hraju dobře. To jsou mi věci.“

Zamířili jsme zase do sadu, Harry kus za námi. Bill se ohlédl na dům, jako by vědomí, kde se ten vzácný předmět nachází, stačilo, aby na něj mohl v duchu hrát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vězňova žena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.