Vratislav Mlčoch

PŘÍPADY

PRO HARLEYKU

když oželíte všechny ty mordy

Tři díly

Ilustrace autor

Vznik této knihy si vyžádal hodně práce a času nejen při jejím napsání a ilustrování, ale také při editování, lámání a korekturách. Pokud se Vám kniha líbí, prosíme Vás proto, abyste se o ní před svými přáteli a známými pochvalně zmínili nebo jim ji doporučili. Pokud se Vám však nelíbí, prosíme Vás, abyste o ní nehovořili hanlivě, neboť někomu jinému se líbit může.

Zároveň Vás prosíme o respektování autorských a vlastnických práv, tedy abyste ji zejména dále sami nešířili ať už zdarma či za úplatu.

Děkujeme Vám za Váš zájem o naši knížku a za eventuální příspěvek na naši vydavatelskou činnost.

Autor a spolupracovníci

Poděkování a věnování

Chtěl bych zde především poděkovat své tehdy třináctileté vnučce Tince Jurčákové, díky které všechny tyto knížky vznikly. „Co máš na těch detektivkách?“ optala se mne jednou, když jsme si povídali po jednom divadelním představení. „Vždyť tam o nic nejde. Kohosi zabijí, pak se tam hemží policie a nakonec někoho jiného zatknou. A to je celé.“ Zamyslel jsem se tehdy nad její výstižnou charakteristikou onoho žánru a musel jí dát za pravdu. Ta charakteristická citová vyprahlost a vyprázdněnost těch románů je skutečně zarážející. Tak jsem to nejprve nesměle zkusil jinak. Mezní situace vztahů jsem řešil nikoliv vraždou, ale běžnými civilizovanými prostředky a své dva policisty jsem vybavil ochotou, empatií a skutečným citem, protože jsem si řekl, že kdo se celý život brodí lidskou špínou, musí si ji nějak kompenzovat, aby neookoral a nezatvrdl. A ejhle, po první povídce brzy následovaly další a další, detektivové nabrali poněkud podivínské vzezření, ale onu lásku, kterou potřebovali jako kompenzaci, nejen neztratili, ale naopak posílili. Práce na povídkách mne bavila čím dál víc a výsledek máte před sebou. V první knize jsou detektivové na počátku společné práce i společného života, v druhé knize jsou čerství novomanželé a ve třetí už na vrcholu sil, zmoudřelí, zklidnělí, ale stále plní lásky a empatie.

Strávil jsem nad těmito knížkami dva roky života a byly to dva mimořádně krásné roky, které mne dodnes plní radostí a potěšením. Za to a nejen za to ti, Tinko moje, moc děkuji a knížky ti proto také věnuji. Protože však jistou zásluhu mají vždy i nejbližší, poděkování a věnování patří i tvé starší sestře Nikolce Jurčákové.

Ale první verze se ukázala čtenářsky příliš náročná a málo stravitelná, proto jsem ji poněkud upravil aby byla "user frendly" tedy stravitelnější a nekladla na čtenářovu fantazii nepřiměřené nároky.

Holky moje, díky za prima nápad a za inspiraci, a vy ostatní se pěkně pobavte!

Vratislav Mlčoch

Vydalo Vydavatelství VRAM (www.vram.cz) v roce 2020 jako svou sedmou publikaci.

© Vratislav Mlčoch 2020

© Illustrations Vratislav Mlčoch 2019

ISBN 978-80-904416-6-8

Vratislav Mlčoch

PŘÍPADY

PRO HARLEYKU

když oželíte všechny ty mordy

První díl

Prolog - Naši hrdinové in flagranti

„Každý zločin je vulgární a každá vulgárnost je zločin.“ Oscar Wilde

Představte si letní odpoledne. Malé město, stará čtvrt s malými domečky a prašnými dvorky, úzké uličky, hrbolaté dláždění, oprýskané omítky, stín letitých stromů, otevřená okna a za nimi odpolední siesta. Kdo chtěl, tak se povaluje u vody, zbytek pospává doma či kutí na zahrádkách. Na jednom dvorku ve stínu parkuje veliká červená nablýskaná harleyka. No, popravdě moc nablýskaná není, sem a tam jsou na ní vidět ťápoty ušmudlaných dětských ručiček, což jí dodává lidský, rodinný rozměr. Za oknem nad ní uvidíte dva kancelářské stoly se židlemi, počítači a telefony, skříň na spisy a další kancelářské vybavení. Policejní služebna.

Za jedním ze stolů se vyvaluje chlapisko jak hora. Svaly mu přímo tryskají zpod policejního trička, do pasu svlečená motorkářská kombinéza se stěží vyrovnává s venkovním horkem a motorkářské půllitry volně rozložené po stole budí respekt už jen svou velikostí. S výrazem mlsného, líného kocoura sleduje drobnou rusovlásku, která podobně jako on v napůl svlečené motorkářské kombinéze, krásně rudé, elegantně vyšívané a dokonale padnoucí cosi kutí u protějšího počítače. Kapitán JUDr. Jaromír Kohoutek, zvaný též Golem, a poručík Veronika Hubačová, přezývaná Tintítko, Veronika na motorce a familierně zvaná Ronka.

Ti dva se znají až moc dobře. Krom toho, že jsou dlouholetí parťáci, jsou i manželé a mají spolu děti. Ale Ronka stále dbá, aby byla pro svého Jarka žádoucí a aby jeho láska nezeslábla ani nezamířila jinam. Jako dnes. Má na sobě sexy tričko, pod kterým je nahá. Vypíná se jako mladice a koutkem oka sleduje účinky. A je s nimi spokojená. Ta její ňadra na rozdíl od celé její postavy vůbec nejsou drobná a ona toho umí využít. Dobře ví, že Jarkův mlsný, ospalý kocour je jen maska zrovna jako její neviňátko a že večerní výsledek bude výborný. Oba totiž svým zjevem klamou. Jarek totiž přes svou mohutnost dokáže být překvapivě mrštný a ona zase na tintítko dokáže vyvinout nečekanou sílu. Oba jsou perfektně vycvičení zabijáci, kterým to navíc i pálí, ale dnes mají klidný den.

Tu nedělní šichtu si vzali schválně, aby si odfrkli, Děti poslali s prarodiči na celodenní výlet a na svém domečku přece nic dělat nemohou, když jsou v práci. Jediné riziko hrozící od odpoledního mače zdejšího okresního přeboru a jeho zdivočelých fandů eliminoval Jarek tím, že se před zápasem stavil na hřišti a oběma táborům zabavil transparenty na bytelných tyčích a současně rozhodl, že vyliskané huby řešit nebude, protože k pořádnému fotbalu patří i pořádné facky.

„Jarku, dáš si kávu?“ optá se Ronka od počítače, kde právě dočetla společenské drby, a Jarek zbystří. Káva znamená Rončina ňadra na dosah a na to celou dobu čeká. Navenek však zůstane ospalým kocourem, který jen zamručí na souhlas a Ronka se usměje. Ví své a těší se. Ale ještě než vezme do ruky konvici, zadrnčí telefon a Ronka změní úmysl. „Policie, Hubačová, slyším,“ ohlásí se do sluchátka a zaposlouchá se do hlasu na druhé straně linky. A cosi nepozorovatelného ve způsobu, jak naslouchá, postaví rázem Jarka na nohy a bez jakéhokoliv jejího pokynu jej změní z mlsného, líného kocoura v tygra na lovu a on si okamžitě začne navlékat a zapínat kombinézu, pak si nasadí helmu a navlékne rukavice.

„Rozumím, hádka a rvačka u našich taliánů, spousta krve, těžké rány a sténání. Volejte sanitku, my právě vyrážíme. Konec,'' pokládá Ronka sluchátko a rázem je oblečená jako Jarek. Vzápětí dupou po schůdcích na dvorek těžké Jarkovy půllitry a cvakají její okované jezdecké boty, na dvorku začne řvát harleyka a malým obloukem zamíří ven na ulici. Valená klenba průjezdu změní její hlas natolik, že ulička se ihned zklidní, Jarek nasměruje motorku a jakmile ucítí, že se k němu Ronka přimkla celým tělem, prudce vyrazí. Tygřím skokem. Bez jediného slůvka či gesta pokynu, tak jsou ti dva sehraní. A lidé v oknech domů, vyrušení ze své siesty, zrovna jako lidé na ulicích, uskakující z cesty, jen ohromeně zírají, kam se ti dva ženou. Chybí jen závěrečný aplaus.

Nebo ne? Tak třeba maminka, vedoucí za ruku malou holčičku. „Podívej, to je Veronika, Veronika na motorce,“ ukazuje jí a holčička jen zírá s otevřenými ústy. „Uhání chytit nějakého zločince. Ty budeš jednou taky taková, veliká, statečná policistka, Kristýnka na motorce,“ a holčička se široce rozevřenýma očima přitaká a zamává jim ručičkou, ve které svírá barbínu v kombinéze. „Jednou pochytáš všechny zloduchy!“ vnadí ji. Než ti dva zmizí v dálce, prolétne maminčinou tváří výraz velkého vděku. Vždyť jen díky jim, Jarkovým velkým svalům a Veroničině výmluvnosti, jí už hodně dlouho chodí alimenty nejen včas, ale na korunu přesně. A to je pro matku samoživitelku skutečně velká pomoc.

Předběhnu: Za necelých dvacet let těm dvěma plus své mámě bude Kristýnka mávat z policejní motorky, na které se bude tisknout k Rončinu a Jarkovu synovi.

Případ Fáro pro Jánošíka aneb Mrtvá žena na dálnici

* - * - *

Úvodem - Přijímací pohovor

Harleyka stojí na dvorku u služebny a cítí se hrdě, spokojeně a důležitě. Nestává se běžně, aby se jí obdivovala mladá, hezká a elegantní mladá žena, aby se jí obdivovala natolik, že si k ní dřepne a prohlíží si ji pěkně zblízka. Vlastně se jí to stalo poprvé. S chlapy je to jiné, u nich je to normálka, ale se ženami? Zatím prakticky žádná. Prohlídka je důkladná a odborná a to harleyku těší o moc víc. Nakonec se mladá žena zvedne a zajde do služebny rovnou za Jarkem. Řekne mu pár vět, předá nějaké papíry, sedne si a čeká.

Jarek kouká na příchozí jako kakabus a na jeho rtech pohrává špatně skrývaný výraz opovržení. Bodejť by ne. Po letech žadonění o mladého policejního asistenta mu pošlou děvče tintítko, které by on sám odfoukl jako nic a které jen kouká do země a žmoulá si prsty. Co mu bude taková holka platná? Nakonec ji bude muset hlídat a do terénu ji raději vůbec nepouštět! Co tam nahoře sedí za blbouny? Prý byla v ročníku nejlepší! Jo, to tak! V čem asi?

„Vy jste byla fakt jednička? I mezi kluky? A co vás tam učili? I sebeobranu?“ ptá se sarkasticky. „Ano, prosím. Nejlepší v teorii i v praxi i v bojových uměních,“ špitne děvče a dál klopí oči a žmoulá si prsty. „No, víte, ale my zde potřebujeme někoho zcela jiného,“ vstává Jarek a děvče ho následuje. „Mladého muže, co zastane spoustu nejtvrdší práce v terénu. Je mi líto...“ začíná se loučit, když v tom se stane něco, po čem Jarek naprosto zkoprní a nedokáže ani zavřít ústa. Před očima mu blesknou bílé dívčiny kalhotky a těsně kolem obličeje mu prolétne dívčina botka. Vůbec nechápe, jak to ta holka udělala.

Až po chvíli se Jarek zmátoří natolik, že zavře ústa, znovu si sedne, sklopí zrak a v rozpacích začne rovnat papíry na stole. Najednou je všechno jinak a on to respektuje. „Vezmeme vás, slečno... Hubačová,“ zahučí trochu neochotně. „Kdy jste říkala, že můžete nastoupit?“ „Třeba hned,“ zazní odhodlání. „Výborně!“ je s tím Jarek hned hotov. Už ví, že tu holku opravdu chce. „Máme teď výjezd, tak si tady půjčte helmu a pojedeme. Napřed se stavíme u náčelníka, pak na osobním a odtud rovnou k případu.“ „Na motorce?“ zazní zvědavě. „Ano,“zabručí Jarek a zvědavě čeká na reakci. „Na harleyce? Na opravdové motorce Harley Davidson? Na té krásné, co stojí na dvoře?“ „Ano,“ tají Jarkovy ledy. „Ta je vaše?“ „Ano,“ usměje se Jarek a vzhlédne současně s ní. Směs zbožné úcty a obdivu v jejích očích nadobro obměkčí Jarkovo srdce. „Vítejte mezi námi!“ zabručí téměř vřele. Harleyka je totiž jeho celoživotní láska a vášeň.

Kdyby dívka znovu nesklopila oči a neskryla je pod hustými řasami, zahlédl by v jejích očích vítězoslavný lesk. Právě si splnila jedno veliké přání.

A harleyka? Ta je šťastná, že bude nejspíš mít novou kamarádku. Jenže vůbec netuší, co všechno ji s těmi dvěma čeká.

* - * - *

Scéna 1

(Samomluva hlavní hrdinky příběhu vedená po smrti nad místem činu - odstavném pruhu dálnice daleko od obydlených míst.)

_ Poslední, co si pamatuji, byl jeho rozzuřenej obličej, který ke mně obrátil, a strašlivý nadávky, který vypouštěl z úst na mou adresu. Strašlivý, hnusný spílání, urážky, které jsem si rozhodně ničím nezasloužila. A pak pěst, kterou se rozmáchl k úderu. Na mne, na ženu, která chtěla jen jeho dobro, která pro něj všechno dělala, první i poslední, která ho hýčkala, platila mu drahé oblečení, aby byl jako ze škatulky, platila i jeho koníčky, i ty dosti drahý záliby. A on na mne býval hodný, milý, rozmazloval mne, miloval mne, dělával mi potěšení jako žádnej jinej před ním. Šťastná jsem s ním bývala, taky jako nikdy předtím. A pak najednou toto, jen z jedinýho prostýho důvodu, který jsem ani v nejmenším nezavinila. Vzal si do hlavy, do tý svý mladý, mužně krásný hlavy, že je špičkovej jezdec Formule 1, že má talent jako Schumacher, Senna, Prost, Hamilton a všichni ti další, že jenom stačí, aby si mohl sednout za volant pořádně nadupanýho vozu a všem ukáže. A já mu to umožnila…

* - * - *

Scéna 2

(Úvaha vyšetřovatele kapitána JUDr. Jaromíra Kohoutka po cestě k místu činu. Jede na motorce Harley Davidson, na které veze svou novou parťačku poručíka Veroniku Hubačovou, kterou právě přijal do své policejní party vyšetřovatelů.)

_ My už tady nejsme na opravdu závažné případy, s námi tady vymetou úplně všechno. Malé město, kde je málo zločinů, a tak naše specializace je jenom na papíře. My, co máme dělat mordy a podobně závažné případy, máme teď jet k nějaké bouračce. Prý tam zařvala nějaká ženská a celé je to nějaké divné, ale stejně. To mají přece vyšetřit dopraváci a ne my. Ale co, aspoň tu svou novou parťačku trochu zaškolím a zjistím, co v té holce vězí.

_ Stejně je parádní žihadlo, malá, štíhlá holka s velkýma, hnědýma kukadlama a pevnýma kozičkama, tak akorát do mých rukou, a ta její prdelka je také malá, štíhlá, také tak akorát každá půlka do jedné mé ruky. Celou bych ji unesl na jedné ruce v náručí a to se mi tuze líbí. Vypadá to, že má i něco v hlavě, rozhodně není blbá a chlapy dovede pěkně utřít a postavit do latě. Navíc se zdá, že mimořádně ovládá bojová umění a asi se jen tak nezalekne. No, uvidím.

_ Veronika, moc pěkné jméno, a Hubačová, jasně, nomen omen. A navíc, a to se podržte, je udělaná do mé motorky, do té mé parádní nablýskané harleyky. Hned se kolem ní motala, okukovala ji pěkně zblízka a vyptávala se na to i ono a bylo vidět, že o harleykách toho dost ví. Chlapi na oddělení mohli puknout závistí, jakou mám parťačku, a když jsem ji vzal do našeho gangu, tak i tam šli chlapi do kolen. Takovou babu tam nemá nikdo. Ještě že jsem mezi nimi nejsilnější a že mám takový respekt, policajt a lamželezo, jinak bych si ji neudržel.

_ Dělají si z nás srandu, prý jsme dvojka jako z grotesky – Laurel a Hardy například a Chaplin měl také parťáka jako hora s mrožím knírem, jak také jinak. Nám říkají Golem a Tintítko, ale nám to nevadí, mně tedy určitě ne. Co bych se vztekal, bylo by to jenom horší. Veronika navíc podle všeho není z cukru, dovede vzít za práci a když přijde na věc, dovede se i ubránit. Sílu nahrazuje neuvěřitelnou mrštností a dovedností různých úderů a kopů. Například její kop do výšky z otočky, no ten bych nechtěl schytat, úplně by mi vysklila ksicht.

_ Takovouhle parťačku si chci udržet, kde jinde bych takovou sháněl?

* - * - *

Scéna 3

(Úvaha vyšetřovatelky poručíka Veroniky Hubačové tamtéž jako scéna 2.)

_ Takového mužského jsem si vždycky přála. Chlap jako hora, lamželezo, mroží knír, vyholená hlava v šátku, vysoké kožené boty, kožená kombinéza s cvočky a třásněmi, opravdová od harleyů. A ta jeho motorka je už úplně můj splněný sen. Je sice pako do motorek mnohem víc než já, ale který chlap není do něčeho úplné pako, no ne? Je to vidět na jeho baráku, v jedné půlce garážuje svou motorku a v druhé bydlí sám, no, bydlí je snad silné slovo, spíše jenom nocuje a někdy i jí. To když peníze na obědy v restauraci padnou na motorku. Prostě jenom postel, skříň, stůl a kuchyňská linka. Ještě že má aspoň nějaký nábytek, že nespává na matraci položené na zemi a oblečení mu nevisí na hřebíku ve zdi. Ale to jsou chlapi, tohle budu muset vzít do rukou sama. Přitom je to doktor práv a kapitán u policie, žádná podivná existence. Solidní chlap i eventuální otec rodiny.

_ Rozumějte, já nejsem žádná „správná dívka“, která své zájmy přizpůsobuje svému vyvolenému a je ochotná mu tolerovat úplně všechno, i přezíravé a hulvátské chování, to tedy rozhodně ne. Já mám své zájmy a svůj život a za tím si jdu. Jako mnoho drobných žen i já toužím mít vedle sebe silného, mohutného muže, ale dobračisko, kterého mám spolehlivě zkroceného a pěkně pod pantoflem jako pedály v autě. No a také silnou, těžkou motorku, která sama o sobě budí údiv a respekt a kterou zvládám i se svými necelými padesáti kily živé váhy. Mnoho děvčat raději volí koně, který je také silný a mohutný a dá se s ním mazlit, jenže já doopravdy raději motorku, na které se dá snadněji uhánět s větrem o závod a překonávat dlouhé vzdálenosti. Já jsem „reálná dívka“, která své okolí chce ovládat silou své vůle a svými bojovými dovednostmi, když není jiného zbytí. Proto jsem šla k policii, proto jsem v policejní škole dřela víc než ostatní, proto jsem si vybrala Jarka a proto se mi líbí jeho motorka. Já mu nic tolerovat nebudu a když se ke mně bude chovat přezíravě nebo hulvátsky, tak se se zlou potáže. To teprve uvidí, jaká dovedu být, i když je dvakrát tak velký a těžký jako já! Bude můj hodný chlapec a jeho motorka mé potěšení.

_ Jen ho musím nějak uhnat. Zkusím „kůže na kůži“ – kratinkou sukýnku a žádné kalhotky, tak se přece má na harleyce jezdit, nebo ne? Jinak by to bylo rouhání a hotová svatokrádež, no ne? To by v tom byl čert, aby na tohle nezabral. Že si toho nevšimne? Ale všimne, o to se už postarám.

_ Golem a Tintítko nás přezdili a prý jsme jako z grotesky, blbouni. Já jim ukážu Tintítko, jen co budu mít příležitost, tak jim předvedu, co dokážu! Golem by mne sice rozmáčkl holou pěstí hned napoprvé, ale než by ta pěst dopadla, byl by třikrát mrtvý na rozličné způsoby. Na mne si ani on nepřijde, jedině snad Chuck Norris nebo Charlie Chan by měli jakous takous šanci, ale pochybuji, že by uspěli proti mé „kůže na kůži“. Než by se vzpamatovali a znovu lapli dech, bylo by po nich. Poslední, co by zahlídli, by byla moje holá pipka ve výskoku a pak už jenom kop do jejich rypáků, blbounům. Ale vztekat se nebudu, planý vztek je známkou slabosti.

_ Jenže takového chlapa jako je Golem jen tak jinde nepotkám, toho si zdrhnout nenechám, výsměch nevýsměch! Ukážu jim, že jsem nejen mrštná a bojovná, ale že mám i něco v kebuli!

* - * - *

Scéna 4

(Úvaha hlavní hrdinky příběhu o pár dnů dříve v klidu na lůžku u sebe doma, nikým nerušena.)

_ To je přímo otřesný, jak ten můj Jánošík pořád otravuje, abych mu půjčila svoje auto a nechala ho řídit. Nic proti němu nemám, je to mladej, krásnej kluk, úplně jako ten hrdina v tom filmu Jánošík, navíc je to šikulka, co má talent na ženský tělo. Bože, co on dovede se mou dělat, se mnou, starou bábou, vždyť jsem skoro o dvacet let starší jak on, navíc nejsem hezká a ani jsem nikdy nebyla, ale když on je přímo nemožnej řidič. Zaplatila jsem mu řidičák, doplatila ještě nějaký jízdy navrch, aby se naučil perfektně řídit, když je celej divej do aut, ale on je fakt příšerný kopyto. A to ho mám posadit za volant nadupanýho sporťáku, co klidně na jedničku udělá stopade? Co mu stačí jenom polechtat plynovej pedál? Já, baba, co takhle nikdy nejezdí, co si vychutnává šaltrpáku a plyn, co jezdí soutěže na okruhu a má jedno z nejnadupanějších aut v zemi a pravidelně vítězí, i když jen mezi hobíky? To se mám nechat vozit od hňupa, co neumí kloudně řadit a místo citlivejch nohou má koňský kopyta? Primitivní dřevěný protézy? Jenže on je se mnou stejně jenom kvůli mýmu fáru, on, kterej může mít na každým prstu dvacet mladejch, krásnejch holek. To ho mám nechat zdrhnout za nima? Tak si s ním hraju.

_ Já mám ráda věci i lidi pod kontrolou, já je ráda ovládám. A nespokojím se s drobečkama, já ráda ovládám nadupaný věci i lidi. Jako třeba moje auto. To není taková ta nákupní kabela s kolečkama a motorkem, ani rodinný auto na převážení kočárků, hraček a uřvanejch fakanů, já mám dvousedadlovej sporťák špičkový světový značky za pěknejch pár melounů, co mi pod plynovým pedálem tichounce přede, dokud ho nesešlápnu, a pak se rozeřve a vystřelí jak raketa. Fáro, jaký by rádi měli i profíci na okruzích. Však mi ho taky záviděj, však se taky se mnou kvůli němu kamaráděj.

_ No a s chlapama je to to samý. Nepotřebuju stárnoucího fotýrka s pupíkem a bačkůrkama, i když bych to s ním měla jednoduchý. To by byla zívačka. Já chci mladýho, spermatem nadupanýho kluka plnýho emocí, kterýho ale mám pěkně zmáknutýho a pod plnou kontrolou. Jako toho mýho Jánošíka. Mám to s ním jako se svým fárem. Stačí dát mu signál a on hned vystartuje a činí se, dokud mu neřeknu dost. A nemyslete si, neobskakuju ho, já nejsem žádná mamina. On obskakuje mě a nejen v ložnici, ale i v kuchyni! A když si troufne jen trošičku povyskočit, aby předvedl svý mužský ego, já jenom zvednu prst a sladce řeknu „Dej si bacha, Jánošíku, vzpomeň si, mám tě na háku!“ a on hned sklapne a je hodnej a poslušnej. Jako to mý fáro.

_ Ale měla bych se zklidnit a bejt přejícnější. Vždyť jde jenom o fáro a to se dá opravit, na to mám pojistku. Tak mu ho někdy půjčím, když bude fakt hodnej a pozornej. Budu ho mít tím spíš na háku, Jánošíka mýho, milovanýho!

* - * - *

Scéna 5

(Rozhovor kapitána JUDr. Jaromíra Kohoutka s řidičem prvního vozu na dálnici v rámci vyšetřování. V pravém pruhu dálnice nedaleko odstaveného luxusního sportovního vozu stojí dva běžné rodinné automobily dost poničené nárazem do lidského těla, za nimi další dva, které nestačily dostatečně rychle zastavit a nabouraly se do těch před nimi, a mezi nimi leží nepřirozeně zkroucená lidská postava zakrytá přikrývkou - oběť nehody. Za nimi stojí policejní vůz se zapnutými výstražnými světly a vedle něj motorka Harley Davidson kapitána Kohoutka. Kromě něj a poručíka Veroniky Hubačové je na místě ještě několik policistů dokumentujících místo nehody. Sportovní vůz je nepoškozený, ale má otevřené obě dveře, jak jej zřejmě ve zmatku opustila posádka. )

„Tak pane řidiči, pěkně pomalu a klidně. Nikdo vás z ničeho neviní, je vidět na první pohled, že to nebyla vaše vina, že ta žena vám vběhla pod auto sama. Jak jste vypověděl, jel jste klidně ve svém pruhu, před vámi velký kamion, nalevo kolem vás svištělo jedno auto za druhým a najednou ona. Vyběhla z odstavného pruhu, dálnice se tu stáčí doleva, takže jste ji přes ten kamion nemohl předem vidět. Nestihl jste ani zareagovat. Nabral jste ji čelní maskou, hlavou vám rozbila přední sklo, přeletěla přes auto a dopadla na zem těsně před druhé, které také nestačilo zabrzdit a přejelo ji. To už asi ale byla stejně mrtvá, takové tři nárazy nemohla přežít. Bylo to tak nebo chcete ještě něco dodat?“

„Ano, přesně tak, jak jsem říkal tady dopravnímu policistovi. Já jsem opravdu přes ten kamion pořádně neviděl do odstavného pruhu, kde stálo to její auto a odkud ona vyběhla. No, spíše to vypadalo, jako by přímo skočila za ten kamion přímo přede mne. Ještě tam s ní stál nějaký muž, ale než jsem zastavil, tak zmizel, vůbec nevím kam. Ten za mnou zastavil také, zabrzdil tedy hodně prudce, takže do něj narazili ještě dva další za ním a pak jsme začali troubit, aby si ostatní dali pozor a zpomalili a přejeli doleva. Ještě jedna věc mi byla divná, a sice že před tím jejím autem také v odstavném pruhu stála bílá škodovka, podle značky odtud, a ta, když se to celé stalo, se ihned rozjela a ujela pryč. Nevím, co tady dělala a co se tu dělo, přes ten kamion jsem do té zatáčky pořádně neviděl a také v tom hustém provozu jsem sledoval auta přede mnou a nalevo a ne odstavené auto, i když je to takový bourák.“

„Hned jsme volali policii a sanitku, ta tady byla za chvilku, ale ona musela být na místě mrtvá. Nezkoušeli jsme s ní nic dělat, měli jsme strach, že má polámanou páteř a že bychom jí ještě víc ublížili. A také ta auta okolo, bylo by to o život. Leží tak, jak dopadla, možná, že s ní trochu pohnuli saniťáci, to nevím přesně. Espézetku toho bílého auta si nepamatuji, jen že bylo místní, podobně jako tenhle bourák tady. Jo a ten kamion byl z Rumunska a na plachtě měl velký nápis, možná, že byste ho podle něj mohli najít.“

„Dobře, kolegyně to má zhruba poznamenané a také máme vaše nacionálie, ještě si vás předvoláme a všechno pořádně sepíšeme do protokolu. Kolegyně mezitím sepsala výpověď řidiče za vámi, asi se budou shodovat. Zkusíme najít další svědky, ten kamion bude zatím bůhvíkde, ale možná ho najdeme. Zkusíme najít tu škodovku, snad bude na záznamech z dálničních kamer. Vidím, že vy sám kameru v autě nemáte, že ne? Kdybyste si ještě na něco vzpomněl, hned mi zavolejte na tohle číslo, ano?“

* - * - *

Scéna 6

(Samomluva hlavního hrdiny příběhu. Jánošík sedí na pivu v hospodě a šíleně zuří pár dní před osudnou nehodou.)

_ Ta stará kráva mě s tím jejím věčným „Mám tě na háku, Jánošíku, pamatuj!“ fakt už děsně sere. Je stará jako Metuzalém, ošklivá jak Megera nebo kdo, nemá žádný kozy ani kloudnou prdel, není ji za co chytnout ani do čeho kopnout, nic, jenom to svý fáro. Je fakt, že jsem s ní ve vatě, nemusím do fabriky, válím se doma, ale zase nemůžu kloudně za kámošema a že bych si sbalil nějakou pěknou, mladou kost, tak to si můžu nechat jenom zdát. Musím kolem ní skákat jak ona poroučí a nejvejš se svezu v tom jejím fáru, ale jako spolujezdec, za volant mě neposadí ani náhodou. Jako spolujezdec a s její kabelkou na klíně, jako její ocásek. Já, špičkovej jezdec F1!

_ Je fakt, že než jsem ji poznal, tak jsem neměl ani řidičák a sporťák jsem viděl akorát tak v telce, ale to člověk v sobě má, to v sobě cejtí. Volant, spojka, plyn, brzda, kvalty – to musí odsejpat, to musí spolu hrát. Ne tak, jak jezdí ona, sice rychle, ale obezřetně, jak tomu ježdění při zdi říká, prej ohleduplně k vozu. Dyť je to jenom auto, tak jakápak ohleduplnost! Kdybych já seděl za volantem, to by byl jinej fofr! Motor v jednom kuse přetáčenej, rozjezdy po zadních, zatáčky smykem, rovinky letem! Auto by řvalo jako divokej tygr! To by teprve byl fofr!

_ Prej jsem se v autoškole nevyznamenal, povídal ten instruktor, její kámoš. Jasně, pomluvil mě u ní, dědek blbej, plešatej. Závidí, že jsem mladej a pěknej, jako ten Jánošík v tom filmu. Copak se dá na starý škodovce poznat, jestli má člověk talent na řízení? Špičkovej jezdec se pozná jenom ve špičkovým sportovním fáru, no ne? A já ji teď kvůli tomu debilnímu volovi musím furt dokola přemlouvat, aby mně to svý fáro půjčila, abych jí mohl ukázat, co ve mně je. Kráva stará blbá, taky by to mohla poznat sama, když se kámoší s těma profi jezdcema. Proč to musím mít všecko tak složitý, proč musím dělat starý krávě ocáska, když chci světu předvýst, co ve mně vězí!

_ Už mě to neskutečně sere, ta nepřízeň osudu, ta pitomá kráva, ta stará pizda!

* - * - *

Scéna 7

(Samomluva hlavní hrdinky o něco později. Den před osudnou nehodou u ní doma.)

_ Tak jsem na pátek slíbila Jánošíkovi půjčit to své auto, aby se konečně mohl trochu předvést, jaký je řidič, jaký je pilot F1, když o tom pořád mluví. Bože, jak je najednou ten kluk milej, vzornej, pozornej! Skáče kolem mě, na rukou by mě nosil, pořád „Nepřeješ si něco, lásko?“ Takhle jsem nebyla obskakovaná ani jako malá holka při nemoci, a to mne naši měli tuze rádi, své jediné dítě. Myslím, že když se aspoň trochu osvědčí při řízení, že mu to auto budu půjčovat, abych si užila tu jeho vděčnost a pozornost!

* - * - *

Scéna 8

(Dialog obou vyšetřovatelů během shánění důkazů den po osudné nehodě na policejní služebně.)

„Veroniko, prosím, zkus sehnat záznamy z dálničních kamer v úseku tak kilometr, dva před nehodou, já zase zkusím najít ten kamion, co jel před nimi. Nebo, jestli umíš perfektně anglicky, tak bychom si to mohli prohodit. Ta moje angličtina sice stačí, ale není nic moc. Tak dobře, prohodíme si to. Ale co si o tom myslíš? Máš nějakou verzi?“

„Já si myslím, že to byla nějaká rodinná nebo partnerská rozepře, asi dost silná a ona v rozrušení skočila mezi ty auta, asi zkoušela přeběhnout nebo před ním utéct, ale to by musela úplně zpanikařit, prchat mezi auty na dálnici. A pak je tu to druhé auto, ta bílá škodovka, co vzápětí po nehodě zmizela. Ta mi do toho také nesedí. Musíme najít tu škodovku, záznamy z kamer a hlavně sehnat toho muže, co tu s ní byl.“

„Já zase mám dojem, že to měla být loupež, že oni chtěli té ženě ukrást její parádní auto, ujet s ním za hranice a tam ho střelit, ale celé se to nějak zvrtlo a oni zpanikařili a utekli. Ale i to mi nesedí, proč, když utíkali, neujeli v tom jejím autu, kvůli kterému to celé asi bylo? Jinak, jak se zdá, neukradli vůbec nic, v autě zůstala její kabelka s doklady, penězi a platebními kartami a další věci. Zavolám techniky, aby sejmuli otisky prstů, ten muž mohl s ní jet v tom autě, to by bylo pravděpodobné, jak jinak by ji přinutili zastavit na dálnici, když jinak by jim s přehledem kdykoliv mohla ujet?“

„Já bych zase zkusila o ní zjistit něco víc, co byla zač, když měla takový bourák, no ne? Už to samo o sobě je trochu podezřelé, taková auta by u nás spočítal na prstech jedné ruky.“

„Jo, to je dobrý nápad, dej se do toho. A Veroniko, prosím tě, můžu to zdrobnit na Ronko? Mně zas říkej Jarku, nebudeme se přece oslovovat těmi přiblblými přezdívkami, ne? Když jsme ti parťáci, tak bychom si měli nejen tykat, ale mít k sobě navzájem blíž. Konec konců, budeme teď celé dny spolu a měli bychom spolu také pohodově vycházet. Mohl bych tě pozvat některý den na oběd nebo na večeři, abychom si o sobě popovídali a poznali se blíž?“

„Jasně, Jarku, měli bychom se lépe poznat a něco o sobě vědět.“

„Tak co takhle v pátek večer?“

„To by myslím šlo…“

„Jo, a ještě něco. Promiň, že o tom mluvím, já nejsem žádný mravokárce ani svatoušek, ani pobožnůstkář, já nechávám každého dělat, co sám chce, pokud to nevadí práci. No a všiml jsem si, že chodíš dole bez kalhotek. Nic proti tomu, sluší ti to všude a vždycky, i tam dole, ale v práci a hlavně při vyšetřování by to asi dělalo neplechu. Klidně si tak jezdi, když někam pojedeme spolu jen tak, ale pak v práci si obleč prádlo, bude to tak lepší. Na cestu domů si je zase klidně sundej, na harleyce se má jezdit kůže na kůži, jinak by to byla svatokrádež, ale my jsme policisté a tak z toho pravidla máš po dobu výkonu služby výjimku. Nezlobíš se, Ronko?“

„Ani ne, Jarku, myslím, že máš pravdu.“

* - * - *

Scéna 9

(Strategická úvaha poručíka Veroniky Hubačové ten den odpoledne u ní doma. Je sama.)

_ Tak hele ho, kůže na kůži asi zabrala. Ale musím pomaloučku a nic mu neusnadňovat, ať si o mě nezačne myslet kdoví co. To by byl konec, to bych to tady mohla rovnou zabalit. I když to tady není nic moc, nějaké větší město nebo dokonce hlavní město by mi vyhovovalo víc, tak si zase nemůžu vymýšlet. Holt se musím spokojit s tím, co je a čeho mohu dosáhnout, no ne? Tak ho poslechnu, svatouška, mravokárce a pobožnůstkáře jednoho.

* - * - *

Scéna 10

(Dialog obou vyšetřovatelů nad vyšetřováním asi týden po nehodě na policejní služebně.)

„Tak Ronko, jak vypadá vyšetřování? Co ten tvůj kamion?“

„S tím je to špatné. Ten nápis na plachtě byla jenom reklama na žrádlo pro psy a firma, co je dělá, žádné kamiony nemá ani neprovozuje, a transportní firmy, které si najímá, žádný kamion v onen den na našem území neměly. Mohl to být bůhvíkdo a plachtu mohl mít půjčenou nebo nějakou starou. I když jsem nechala po něm pátrat v Rumunsku, nepředpokládám, že bychom ho našli. Rumunsko je velká země a kamiony dnes nikdo nehlídá. A co tvoje bílá škodovka?“

„S tou to vypadá lépe. Nejprve to bylo beznadějné, protože bílých škodovek se zdejší poznávací značkou jezdí přímo tisíce, ale na záběrech z dálničních kamer jsem jednu objevil. Jela těsně v závěsu za naším sporťákem a poznávací značka se dala celkem přečíst. Mám podezření na pouhých šest vozů a postupně je ověřuji. Jedna starší, která patří jakémusi mladému klukovi, vypadá nadějně. Ale než na něj vyrukuji s bandurskou, chci si být jist, že to nemůže být nikdo jiný. Jinými slovy, ověřuji jejich alibi na onen den. A co naše oběť, zjistila jsi o ní něco?“

„To byla přímo brnkačka. Tu ženu znala spousta lidí a žádný nemá důvod něco o ní tajit. Byla to žena v nejlepších letech, která prodala dům po rodičích a za stržené miliony si koupila vysněný sporťák, protože byla talentovaná řidička a soutěžní jezdkyně, tedy byla by, kdyby se k takovému autu dostala jako mladá holka. Tak aspoň v posledních letech jezdívala s hobbíky po okruzích a motala se mezi soutěžními jezdci. Díky jejímu autu se na ni lepila spousta chlapů, aby taky ne, a v poslední době měla jednoho mladého kluka nastálo. Byl skoro o dvacet let mladší než ona. Říkala mu Jánošík, protože se podobal herci z toho filmu, a prý mu zaplatila řidičský kurz a nějaké jízdy navíc, protože byl fanda na auta. To je slibná stopa, tak bychom ho mohli najít. Vlastně známe i přibližnou podobu. U ní doma nikdo nebydlí a ani tam nechodí, je to vidět na kytkách a prachu, a po klukovi se slehla země. Vypadá to, že by to mohl být on, když se vypařil.“

„Tak dobrá, budeme hledat po autoškolách, těch není až tak moc, a také prověříme tu bílou škodovku. To by v tom byl čert, abychom nikoho nenašli. Motiv ještě neznáš?“

„Netuším, mohlo to být cokoliv a dokonce i někdo jiný, kdo se jí ten den náhodou připletl do cesty.“

„Jasně, zabíjet pro takové auto není žádný div. Musíme někoho najít a budeme pak chytřejší.“

* - * - *

Scéna 11

(Dialog obou vyšetřovatelů nad výsledky vyšetřování další týden po osudné nehodě na policejní služebně.)

„Tak si myslím, Jarku, že ho máme. Podařilo se mi najít autoškolu, kde si Jánošík dělal řidičák a dokonce i toho instruktora, co ho měl na starosti. Byl to shodou okolností kamarád té naší zabité ženy a dost o nich dvou věděl. Taky jezdí soutěže hobbíků na okruzích, odtud ji znal. Ona se prý v Jánošíkovi viděla a byla ochotná udělat pro něj první, poslední, jenom mu nechtěla půjčovat svůj sporťák, protože prý ten kluk byl hotové kopyto. To jeho řidičské umění stačilo tak na postarší auto, co už moc nejede, v takovém by nic nezpůsobil, ale nadupaný sporťák nebyl schopen zvládnout. Byl prostě nad jeho síly. Ale prý ten kluk byl jako umanutý do jejího auta a pořád ho chtěl řídit. Ona mu doplatila nějaké hodiny navíc, aby měl lepší praxi, ale nebylo to nic platné. Ten instruktor jí prý vysloveně řekl, že nechat toho kluka řídit její auto by bylo jako nechat malému děcku na hraní nabitou pistoli. Ale co bylo potom dál už neví, po skončení jízd už s nimi nebyl ve spojení.“

„Já měl také úspěch, mám tu bílou škodovku i jejího řidiče, co byl v ten den na místě, ale ten kluk mi zapírá, prý s nimi jel, aby svého kamaráda mohl odvézt domů a prý si ničeho zvláštního nevšiml. Takže na beton víme, že s ní jel Jánošík, protože je to dvousedadlové auto. Ale byl bych špatný policajt, kdybych neviděl, že mi lže a že moc dobře ví, co se na té dálnici odehrálo, ale já to z něj nejsem schopen vydolovat. Zřejmě je moc dobrý kamarád našeho Jánošíka a nechce říci nic, co by mu mohlo ublížit. Moc na něj tlačit nemohu, aby si nezavolal právníka a ten mu neporadil, že proti osobě blízké nemusí vypovídat, a pak bychom byli v háji. Bez svědectví toho kluka se nehneme dopředu, řidiče kamionu nemáme a nemáme ani žádného jiného svědka, který by viděl, co se v tom odstavném pruhu dělo. Jsme na mělčině, vlastně ve slepé uličce.“

„Víš co, Jarku? Nech mne, abych ho vyslechla, možná, že s ním pohnu. Ale nech mne s ním samotnou, jen tam nainstalujte ještě jednu kameru a mikrofon, které by mohly skrytě nahrávat celou místnost, nejen obviněného. Pro jistotu.“

„Tak dobrá, zkazit se už nedá tak jako tak vůbec nic, ten kluk je totálně zaťatý.“

* - * - *

Scéna 12

(Samomluva hlavního hrdiny příběhu pár dní po osudné nehodě. Je zalezlý v nějaké stodole, nemytý, špinavý.)

_ Konečně mne ta kráva blbá nechala řídit to svý fáro. Sice napřed měla děsně dlouhou přednášku, co jako mám dělat a co ne, ale já jsem dělal, že ji poslouchám a že to beru a ona mi to sežrala. Houby vím, co mi povídala, stejně to bylo na hovno. Špičkovej jezdec to přece ví sám od sebe, no ne? Tak jsem celou tu dobu myslel na házení kvaltů a práci s plynem a v duchu si to přehrával, abych to měl v krvi. A když jsem si potom sedal konečně poprvé v životě za volant takovýho auťáku, byl jsem v sedmým nebi a naprosto v pohodě, sebejistej, soustředěnej.

_ Jenže jenom co jsem nastartoval vůz a uslyšel ten motor, tak to na mě padlo. Šílená nervozita, tréma, strach. A to jsem já vůl ukecal kámoše, aby s náma jeli ve svým autě a celou mou jízdu natáčeli na kameru, abych měl důkaz, jakej jsem borec, co všechno mám v sobě, jakej mám talent a rovnou, bez průpravy. Začal jsem za volantem zmatkovat, musela mi ukázat, jak se tam háže jednička, a já zvoral co se dalo. Vůbec jsem nečekal, že má to auto takovej odpich a jenom co vyrazilo, já se podělal z tý rychlosti a uvolnil plyn, že jsme skoro zastavili. Pak jsem plyn zase sešlápl, ale asi trochu moc a auto zase skočilo. No a do toho mi ta kráva furt radila, co mám dělat a já zmatkoval ještě víc. Měla mě nechat v klidu a já bych na to přišel sám. Nakonec na mě ječela, ať zastavím a nechám řídit ji, pizda jedna. To tak!

_ Tak jsme doskákali až na dálnici a tam jsem se konečně přestal tolik bát a troufl si sešlápnout plyn trochu víc, ale nevěděl jsem, jak tam hodit dvojku a tak auto mi skákalo dál a ta pizda na mne začala ječet, ať zastavím a vypadnu od volantu, že jí to auto oddělám. Že někoho zabiju a nás dva taky. Chvilku jsem to její ječení vydržel, ale pak mi ruply nervy a já zajel do odstavnýho pruhu a zastavil. Ona hned vyrvala klíček ze zapalování, vylítla z auta, oběhla ho a začala mne rvát z vozu ven. Řádila jako fúrie a ječela jako siréna. Tak jsem nakonec vystoupil, stejně jsem nemohl nic jinýho dělat, a šel jsem na druhou stranu na místo spolujezdce. Ale ona na mne furt řvala a vysmívala se mi, jaký jsem hovado a pako a debil a kluci stáli opodál a všecko furt točili, celou tu moji hanbu, až mi ruply nervy, já se otočil a jednu pořádnou jí ubalil po té její uřvané tlamě.

_ Pak už si jenom vzpomínám, jak utíkám a ječím hrůzou a jsem celej posranej z toho, co se stalo. Až druhej, třetí den jsem se trochu zmátořil a dal se do kupy. Ale stejně si za to může sama, neměla se mi srát do řízení a furt mi do všeho kecat a hlavně neměla na mě řvát jak zjednaná, no ne, pizda jedna. Dyť to bylo jenom auto a já špičkovej jezdec, kterýmu akorát selhaly nervy. To se stává, nebo ne?

* - * - *

Scéna 13

(Chvála vyšetřovacím metodám poručíka Veroniky Hubačové pronášená kapitánem JUDr. Jaromírem Kohoutkem čtrnáct dnů po osudné nehodě na policejní služebně.)

„Ronko, to je úspěch, naprosto fenomenální úspěch. Podařilo se ti zvrátit téměř ztracený případ a my teď máme nejen úplné doznání, ale dokonce i kamerový záznam celé jízdy včetně onoho smrtelného incidentu na dálnici, takže nikdo nemůže zapírat a vše je naprosto jasné. Záznam, o kterém jsme netušili, že vůbec existuje. A to vše jsi dokázala sama, za chvilku, bez křiku, bez násilí, jen tak, mimochodem. Šéf říkal, že tě obdivuje, jak jsi na toho kluka šla a jak jsi to měla vymakané. Hned jsem šéfovi řekl, že jsi od začátku měla podezření na partnerský konflikt, že máš policejní instinkt, čich. Pouštěli jsme si několikrát záznam celého jeho výslechu a bylo vidět, že najednou jako by mu přestal fungovat mozek, přestal lhát a zapírat a všechno z něj lezlo ven pěkně popořádku. A to jsi nad ním stála v policejní uniformě, jen dole jsi měla tu svou kratinkou sukýnku, a celou dobu sis pohrávala s obuškem. Jen pohrávala, nehrozila jsi mu s ním, ani ses ho nedotkla. Na pohled typická domina a není divu, že kluk jen lapal po dechu a přestal myslet na cokoliv kromě tebe, krásné ženské, kterou měl rovnou před nosem. Báječné, naprosto báječné!“

„Říkali jsme si, že se mu v jeden moment určitě odkrvil mozek, to jak jsi seděla proti němu a přehodila sis nohu přes nohu. Od toho momentu byl ztracený. Kluk, když si uvědomil, jaká domina nad ním stojí, na dosah ruky, tak úplně ztratil sebeovládání. Šéf říkal, že tě navrhne na povýšení za inovativní, nestandardní a mistrný způsob vyslýchání obviněných. No, nevím, jestli právě tohle myslel úplně vážně, ale vážně si tě váží. Čeká tě pochvala a odměna. A chlapi se vyptávali, prý jak to dělám, že tě mám zkrocenou. Říkal jsem jim, že tě krotit nemusím, protože mezi námi je všechno jak má být. Že spíš ty krotíš mne.“

„Jarku, já mám obrovskou radost, že se mi to povedlo, ale promiň, že ti to říkám, ale já tě moc potřebuji. Nejsem ještě natolik otrlá a zkušená, abych proti těm kriminálníkům sama obstála. Já vedle sebe potřebuji právě takové lamželezo, valibuka a lomikámen, abych se přestala bát a mozek mi začal myslet, víš? Já jsem jinak proti těm vrahounům a násilníkům strachy úplně ochromená. Tohle byl mladý kluk, ale ti ostatní… Já si proti nim ještě nevěřím, jsou na mne silné kafe.“

„Jasně, Ronko moje, všechno bude, jak si přeješ. Vždyť já tě potřebuji také, takovou hlavičku bych jinde nesehnal.“

* - * - *

Scéna 14

(Závěrečné shrnutí kapitána JUDr. Jaromíra Kohoutka tři týdny o osudné nehodě na policejní služebně, kde je sám.)

_ A taky že ano, od tohoto dne se z nás stala neporazitelná dvojka sestávající z Rončiny ženské lstivosti a mé mužské racionality, protože jsem chytrý chlap s analytickým mozkem. Dvě osobnosti, které se spojily a jedna druhé se přizpůsobily a dohodly se na modu vivendi, který se ukázal být pevnější a operativnější než běžné manželství či partnerský svazek muže a ženy. Jen to nikdo nesmí vědět, abychom i dál zapadali do kolektivu, bez kterého bychom se neobešli a z kterého bychom jinak byli vyobcováni. Paradox kolektivní policejní práce.

_ Od toho dne jsem se od Ronky nehnul ani na krok a ona, když mne cítila vedle sebe, najednou byla ženská od huby a od rány a na ty hajzlíky a vrahouny, které v práci potkáváme, to náramně platilo. Ta droboučká ženská na ně řvala a vysmívala se jim a to tuze deptalo jejich mužská ega. Učiněná koncentrovaná zloba. A když si na ni chtěli něco dovolit, tak já, který jsem jinak klidně seděl opodál, jsem jenom napjal svaly a nadzvedl se ze židle a hned sklapli. Ale na mne byla hodná, už i proto, že já jsem pro ni dělal první poslední a plně jsem respektoval ji, její vyšetřovací metody a taky její péči o domácnost. Za všechno jsem jí byl vděčný. Bylo za co.

* - * - *

Scéna 15

(Připodotknutí poručíka Veroniky Hubačové měsíc po osudné nehodě na poloicejní služebně, kde je sama.)

_ Jarek mi zbaštil můj trik, že se bojím zločinců a od té doby se ode mne nehnul ani na krok. A já jsem byla klidnější, protože na oddělení bylo pár takových, co na něj dělaly oči a nadbíhaly mu. Pořádných chlapů je málo a je o ně mezi námi děvčaty rvačka na život a na smrt. Přece si ho nenechám vyfouknout od nějaké mrchy, no ne? JE MŮJ A HOTOVO!

_ Jen jednu věc neví a nesmí se ji dozvědět ani on, ani nikdo jiný. Já jsem toho kluka vyšetřovala „dole bez“, ale kalhotky jsem si stáhla až na poslední chvíli a tak, aby si nikdo ničeho nevšiml. Pak jsem se předvedla tomu klukovi a ten úplně zapomněl, co má říkat. Úplně ztratil nervy a sebeovládání. Stála jsem nad ním trochu rozkročená a pohrávala si s obuškem a on všechno popravdě vypověděl, protože byl ze mne úplně mimo. No a až bylo po všem, zase jsem se nenápadně oblékla a dělala, že nic. Jarek i ostatní mi to sežrali i s navijákem.

* - * - *

Scéna 16

(Poslední slovo poručíka Veroniky Hubačové po odsouzení Jánošíka v soudní budově.)

_ Ti chlapi jsou totálně pitomí. Jako třeba Jánošík. Celou dobu to jeho advokát hraje na neúmyslné zabití v silném afektu, což podle všeho také bylo, ale ten vůl před soudcem prohlásí, že baba si smrt zasloužila, protože z něj udělala vola a ještě před kamarády. Tak mu napařili co se dalo. Někteří chlapi si fakt nevidí do hlavy. Ale co, patří jim to!

* - * - *

Případ bláznivé noci aneb sebevrah na balkóně

* - * - *

Úvodem - Intimní partie

Harleyka je v totálním šoku. Už na zadním sedadle odvezla spoustu lidí, ale něco takového ještě nikdy. Vozí mužské i ženské zadky, dětské i stařecké, tlusté i štíhlé, ale aby si na ni sedla mladá žena s nahými, ale úplně obnaženými intimními partiemi, tak tohle ještě nezažila. A málo tomu, ta mladá žena si sedne těsně za Jarka, na sedadle se trochu zavrtí a pak se k němu celou horní polovinou těla přitiskne. A jak těsně a jak pevně!

Harleyka je stroj a tak ji lidská nahota, i ta nejintimnější, tak nebere, a navíc je ženského rodu a tak chápe, že tohle není jen tak a že je za tím nějaký ženský úskok. A protože má Jarka ráda a ta nová dívka je jí sympatická, ten úskok ji nepohoršuje, naopak jim oběma to přeje. Tak jen přátelsky zavrní a pak se s oběma opatrně rozjede, ať se náhodou nevymáznou a ta dole nahatá dívka si nějak ošklivě neublíží. Záhy však sezná, že Jarek má stejnou obavu a tak že se ona strachuje zbytečně.

Jestli dívce ten její úskok vyjde, tak z těch dvou by mohl být prima pár, pomyslí si a vyrazí vpřed.

* - * - *

Scéna 1

(Úvodní úvaha poručíka Veroniky Hubačové na policejní služebně pár dnů po případu.)

_ Tak tomuhle případu jsme s Jarkem říkali Bláznivá noc nebo také Noc bláznů, i když se neodehrál v noci a s blázněním měl celkem málo společného. A pokud se v něm vyskytovali nějací blázni, tak jsme to byli především my sami. Ale jedna noc, která s ním souvisela, byla bláznivá až moc, aspoň na naše zvyklosti. A také jsme pak měli pořádný průser.

* - * - *

Scéna 2

(Povzdech Žárlivky Ječice, hrdinky případu u nich doma vleže na gauči pár dnů před případem.)

_ My ženské to máme strašně těžké. Najdeme si chlapa našich tužeb, krásného, mladého, pořádného, vezmeme si ho a máme s ním dvě, tři děti. Tím si ale zničíme postavu, to hlavní lákadlo pro chlapy, a ten náš se pomalu začne poohlížet po mladší konkurenci. A ona konkurence nemá slitování, pořádného chlapa nejen schlamstne, ale ho i přiláká a já, stárnoucí ženská, mám smůlu. Děcka mi zůstanou na krku a do smrti budu sama. To je pravidlo a zákon, které funguje ve více než polovině manželství. Jak se proti tomu bránit? Křikem a výčitkami? To přece není řešení, to chlapa spíš odežene než udrží. Ale když mě nic lepšího nenapadá!

_ Navíc ten můj chlap se doteď drží doma, má děti rád a i mne, záleží mu na rodině, ale za mlada byl na ženské jako ďas, co nevylezlo na strom nebo se nepotopilo do pětimetrové hloubky tak klátil. „Všechny ženské opícháme, na vnější vzhled moc nedbáme,“ bylo jeho heslo, kterého se pilně držel, tak jak mu mohu věřit? Stačí s ním jít po ulici a pokradmu pozorovat jeho oči, když naproti jde mladá, pěkná ženská jen tak nalehko. Jen taktak vystartovat je na něm vidět. Někomu takovému mohu věřit? Ňuchalovi Hanbáři, co dokázal prošmejdit a poklátit celé město pod pětatřicet?

_ A ještě ta jeho práce, to je přímo vrchol! Kameraman v pornofilmech, co strká svou kameru a oči ženskejm přímo tam! Práce má prý chlapa bavit! BAVIT!!! Je to prasák, čuně, zahejbák, kurevník a ometák, nic jinýho! No FUJ!!!

* - * - *

Scéna 3

(Úvaha Ňuchala Hanbáře, hlavního hrdiny příběhu pár dnů před případem u nich doma při mytí nádobí.)

_ Ta má stará je přímo otřesná herdekbaba. V jednom kuse řve a přitom nemá proč. Dávám jí všechny prachy, nikam nechodím, nezahejbám jí, nechlastám, prostě nic, dalo by se říct mimořádně slušnej chlap. Ale to ona neocení. Furt jí na mně něco vadí. Začalo to s mou prací kameramana a pak se to rozšířilo úplně na všechno. Už i to blbý pivo, který si dám občas cestou z práce. Aby bylo jasno, nejsem žádnej hladinkář nebo kvartální piják, prostě se stavím na jedno, s chlapama si řeknem „Ahoj, jak jde život,“ a já klušu domů, abych jí pomohl s domácností a s děckama. Jenže ona to jediný pivo ze mne ucítí, má čuch jako policejní pes, a hned začne. O co jí jde, když jsem se zdržel tak čtvrt hodinky a utratil pár mizernejch kaček? Už mi z toho jejího řvaní a to ještě před děckama a před celou ulicí, nejen barákem, ale fakt celou ulicí, vážně hrabe.

_ Já vím, nebyl jsem vždycky vzorem ctnosti, co nevylezlo na strom nebo se neponořilo do hloubky bylo moje, ale to už je dávno pryč. Teď se držím doma, starám se o rodinu a dbám, aby měla všecko, co potřebuje. Děcka, co s ní mám, jsou prima a já je mám moc rád a zanic o ně nechci přijít. Nechci přijít ani o ni, protože když pominu to její řvaní, je to pečlivá a pracovitá ženská, co má domácnost v richtiku a dovede výborně vařit. A když neřve, je to s ní i v posteli pořád krásný.

_ Jenže ona řve furt! FURT!!! Do němoty!

* - * - *

Scéna 4

(Povzdech poručíka Veroniky Hubačové pár dnů před případem u ní doma v křesle.)

_ My mladé holky to máme těžké, když si chceme najít mužského. Pořádného mužského, ne žádného lumpa, co nám po chvíli zdrhne za nějakou jinou, aby si rozšířil obzory. Lumpů ometáků se kolem nás motá kvantum a chtějí si hlavně užít s mladou holkou. Což o to, já proti užívání nic nemám, pokud si tedy užiji i já. Jenže takový ometák nerozumí ženskému tělu, neví nic bližšího o anatomii a jediné, nač se zmotá, je zamatlat nám břicho a povlečení, čímž celá paráda končí. Tedy, paráda… Ona to žádná paráda nebývá, co také nadělá za parádu nešika se šmejrátkem!

_ Pokud holka najde chlapa, co to se ženskou umí a krásně ji pomiluje, zaručeně je to parazit a vyžírka, co se nechá od holky živit a šatit a nakonec jí zdrhne s úsporami a se vším, co se dá zpeněžit a holce zůstanou jen oči pro pláč a kopa dluhů, které nadělal a nesplatil.

_ A když se zadaří a my si najdeme kloudného chlapa, ze kterého by mohl být otec našich dětí, ukáže se, že má někde zašitou zákonitou manželku a nějaké rovněž zákonité děti a k nám si odskočil jen tak, na chvilku, užít si a pobavit se. Co s takovým zahejbákem? Má smysl o něj bojovat? Aby nám za pár chvil zahejbal také? Lepší jej s rozběhem rovnou kopnout do zadku, ať letí za tou svou zákonitou.

_ Nakonec je holka vděčná za chlapa, co s ní chce žít, a nekouká, co je on vlastně zač. Na to přijde až později, až se narodí dítě a ona zjistí, že má doma lenocha a povaleče, co se navečer přivalí domů, rozvalí se u telky a nechá se obskakovat, aniž by cokoliv sám udělal. A když ženská něco namítne, milostpán se odvalí nazpět do hospody, kde propije zbytek rodinných peněz, které byly určeny na jídlo pro děti a pro ni do výplaty.

_ Může se někdo divit, že o mladé, pořádné kluky se zodpovědností se mezi námi vedou urputné boje? A může se někdo divit, že si takového kluka hlídáme a hájíme? Jenže jak to dělat, abychom přitom o něj nepřišly, protože doma ho držet nemůžeme, a křikem a výčitkami jej spíše odeženeme?

* - * - *

Scéna 5

(Dialog vyšetřovatelů poručíka Veroniky Hubačové a kapitána JUDr. Jaromíra Kohoutka v den případu na policejní služebně.)

„Jarku, volají, že na balkóně v třetím patře máme sebevraha a že tam máme jet, než přijede psycholog a hasiči s plachtou. Tak pojď, ať nám neskočí!“

„Na jednu stranu je fajn, že se u nás ve městě málo vraždí, že jsme takové malé město, které má cosi jako mordpartu jenom do počtu, pro úplnost, na druhou stranu nemáme do čeho píchnout jak je rok dlouhý a tak s námi vymetou kdeco. Ale tohle by mohlo být něčím zajímavé, tak jedeme!“

„Panebože, to je ale vůl! Chce skákat, stojí na zábradlí, ale pod sebou má trávník a záhony s kytkama, to si doláme akorát jen hnáty. Ale ty kytky jsou pěkné, bylo by škoda kdyby je dolámal.“

„No jasně, uřvaná baba, co lítá okolo a dělá zbytečný kravál, to bude asi jeho stará. Domovnice od těch kytek by takhle přece nevyváděla, no ne?“

„Jasně, už vím, oč jde. Víš co, Jarku, počkej tady dole a já skočím nahoru a dostanu ho z toho balkónu. Mám nápad a to by v tom byl čert…“

„Tak jdi, ale neriskuj, ať ho nemáš na svědomí a hlavně, ať se nic nestane především tobě, ten chlap a ta jeho baba za to nestojí.“

* - * - *

Scéna 6

(Shrnutí děje poručíkem Veronikou Hubačovou v den případu nebo o chvíli později na služebně.)

_ Tak jsem popadla dvě plechovky piva, co Jarek vozí na harleyce v brašnách pro případ nouze, protože v těch kombinézách bývá zhusta strašné horko. Je to nealko, co jste si mysleli, ale protože Jarek je na pivo fajnšmekr, tak přední značky, a klusala nahoru. Dveře pootevřené, jak ta jeho semetrika vylítla ven, tak jsem pomalu šla rovnou na balkón. V obýváku dvě malé děti se ustrašeně krčily v koutě, asi se bály, co se děje a že za to můžou a že dostanou. Tak jsem se na ně usmála a mrkla očima, že je to v pohodě a že to mám pod kontrolou. Sundala jsem si helmu, roztřepala vlasy a uhladila tu svou rudou kombinézu od harleyů, aby mi lépe padla, obtáhla mě a on se měl na co koukat. To je u zoufalého chlapa moc důležité, krásná ženská s ladnými křivkami ho vždycky přivede na lepší myšlenky.

_ S těmi pivy jsem přišla na balkón, usmála se na něj, ta piva jsem otevřela, jedno mu postavila na dosah a s druhým jsem se posadila opodál na zábradlí balkónu, plechovku zvedla, naznačila přípitek a lačně se napila. Nic jsem nehrála, bylo parno a já měla opravdovou žízeň. On nejspíš také, protože se za chvíli pro to pivo natáhl a také si zavdal. Ta jeho začala zdola řvát jako na lesy, bylo to jasně slyšet až nahoru, jak na něj huláká „Ty ožralo, ty kurevníku, slez z toho rantlu nebo si jdu pro tebe!“

_ Takže bylo všechno jasné a když ta baba nakročila, že udělá, čím hrozí, Jarek ji popadl a klepetama ji připoutal k plotu. Pak, když nás viděl, jak si dáváme do nosu, sáhl do brašny pro další dvě piva, jedno si otevřel sám a to druhé postavil na dosah té babě. Pak tu svou plechovku zvedl do výšky a na dálku si s námi připil. Tohleto tomu sebevrahovi tak zvedlo náladu, že slezl z toho zábradlí, sedl si vedle mne a na Jarka kýval, že dobře udělal, když tu jeho starou připoutal k plotu. Najednou už to nebyl zoufalec, co skáče z výšky, ale fajn chlap se smyslem pro srandu.

_ Tak jsme tam oba seděli a pohodově popíjeli a povídali, Jarek si dole také dával do nosu a nakonec i ta baba dostala takovou žízeň a chuť na pivo, že si tu svou plechovku vzala a pořádně se z ní napila, což ten její kvitoval záchvatem smíchu a už byl v pohodě ne na sto, ale na dvě stě procent. A já jsem Jarkovi ukázala, že už máme dopito a že bychom si dali další. No a Jarek vystartoval do obchodu hned naproti, koupil rovnou celou krabici, dvě piva podal té babě, nějaké si nechal dole pro sebe a zbytek nám donesl nahoru, abychom samou žízní neskočili dolů.

* - * - *

Scéna 6

(Poručík Veronika Hubačová si s Ňuchalem Hanbářem povídá o životě v den případu rovnou u něj na balkoně.)

„Ne, že by mi po tom něco bylo, konec konců já mám svoje už vykonáno, ale zajímalo by mne, proč ta tvá stará furt tak řve?“

„Žárlí, oč by jí šlo? Štve ji moje práce kameramana a jak je v ráži, vztáhne to své rozladění úplně na všechno. Pak jí začne vadit i nealko pivo. Děsná baba!“

„Proč by jí měla vadit práce kameramana? Vždyť na ní nic není, nebo se pletu?“

„Jenže já dělám pro produkci, která točí porno filmy. Tvrdé porno, se vším všudy.“

„A jako kameraman těm babám musíš lézt úplně všude a pěkně z detailu, ano?“

„No jasně, jinak by si ty filmy nikdo nekoupil.“

„No tak to se jí nedivím, tohle bych tomu svému taky zatrhla.“

„Jenže já nic jiného neumím a navíc si přijdu na parádní prachy, jaké bych jinde neměl.“

„To je ovšem jiná, ale stejně, nekecej, že tě to nebaví, že tě to nerajcuje!“

„Tak baví, nebaví, práce by měla člověka bavit, nebo ne? Všichni psychologové to tvrdí.“

„Ty vole, jenže tohle je přece něco úplně jiného! Tvrdé porno! A to jsi jí takhle řekl?“

„Jasně že ne, řekl jsem jí o těch penězích, že ji miluji, že na nějaké rajcování při práci nemám ani pomyšlení, že se musím soustředit na jiné věci než na nějakou holou pipinu a že ji miluji nade vše a že bych se žádnou jinou nešel, i když na mne vystrkuje svou holou pipku.“

„Jasně, to jsem mohla čekat. To je tak blbá lež, že jí přece nemůžeš věřit ani sám, i když možná je z nějaké části pravdivá. Jenže na druhou stranu, ta úplně nejblbější lež je většinou pravda, protože blbě lhát nedokáže ani ten největší blb. To si nemůžeš vymyslet něco chytřejšího?“

„Ale ono je to pravda, až na to rajcování samozřejmě. Stojí nám všem, tedy většinou.“

„A to neznáš základní pravidlo spokojeného partnerského vztahu? Nesmíš nikdy říci pravdu, ani na mučidlech ne, a lhát musíš tak, aby těm lžím ten druhý chtěl věřit. Ne aby byly pravděpodobné, to se přece nedá, ani aby se jim věřit dalo, ani to se přece nedá a jde vždy o věc názoru, ale aby jim ten druhý věřit CHTĚL! A potom, a to hlavně, je hloupé na přímá obvinění přímo odpovídat a rovnou je vyvracet, mnohem moudřejší je pominout je a místo toho poukazovat na svou lásku k ní, chápeš?“

„Takhle se to dělá?“

„No jasně, nesmíš dopustit, aby se debata zvrhla na přímou diskuzi o nějakém konkrétním problému, to nikam nedojdeš a ničeho nedosáhneš, bude to stále argument proti argumentu. Vždyť se, ty vole, podívej kolem sebe, nejen na vztahy, ale taky třeba na politiku, na podnikání, na umění, úplně na všechno. Musíš lhát a musíš lhát tak, aby ti věřit chtěli. Aby ONI chtěli TOBĚ VĚŘIT!“

„Když já to neumím…“

„To zpočátku neumí žádný chlap. Ale máš tu svou babu rád? Chceš s ní žít? Chceš žít se svými dětmi? Tak se snaž! A ona tvou snahu ocení a řev pomalu ustane. Řekne si, že když jí tak snaživě lžeš, pak ji opravdu miluješ a to jí bude stačit. Chápeš?“

„No abych řekl pravdu, moc ne.“

„Však také na ženské není co k chápání, my ženy jsme na milování a to se zdravým rozumem nemá zhola nic společného.“

„Jo, tak tohle už chápu. Tak na zdraví!“

„Na zdraví a ať se vám dvěma začne dařit!“

* - * - *

Scéna 7

(Shrnutí děje poručíkem Veronikou Hubačovou pokračuje o něco později na služeebně.)

_ My jsme se nakonec s Ňuchalem Hanbářem tuze skamarádili a povídali si o životě dál a Jarek, když nám donesl to pivo, tak mi dal pusu a pochválil mne, jak jsem to zmákla, chlapíka kamarádsky poplácal po zádech a pak sešel dolů, aby hlídal babu, psychologa a hasiče. Ale než tam šel, ještě s námi jedno pivko urazil. Nakonec to dopadlo tak, že hasiči si skočili pro basu piv taky a s psychologem popíjeli, aby je tolik nemrzelo, že jeli zbytečně, a zdola nám připíjeli a my jim.

_ Motal se tam nějaký kluk s mobilem, na který to celé natáčel, a Jarek, který nezkazí žádnou srandu, mu před mobilem pózoval s tím pivem, ale tak, aby bylo vidět etiketu a že je to nealko. A my z balkónu jsme svoje piva ukazovali taky a zavdávali si a nakonec se přestali stydět i hasiči i psycholog a všichni jsme před tím klukem vesele popíjeli, dokonce i ta připoutaná baba.

_ Jarek, když viděl, jak to dobře dopadá, tak babu, tu jeho Žárlivku Ječici odpoutal a chvíli jí domlouval a ona pak šla nahoru a tady, rovnou na balkóně, chlapíkovi skočila kolem krku a nastalo veliké udobřování, do kterého se zapojily i jejich děcka a já se po anglicku vytratila, abych nezavazela. S Jarkem jsme skočili na harleyku a odburáceli spolu s hasiči i psychologem, který tam nakonec říkal jenom „Na zdraví!“ a na to fakt jeden nemusí vystudovat vysokou.

* - * - *

Scéna 8

(Dialog vyšetřovatelů cestou domů na harleyce v den případu a co bylo potom ten den u nich doma.)

„Haló, Jarku, budíček, jedeme!“

„Jé, promiň, já jsem se trochu zamyslel…“

„To je zajímavé, že se vždycky zamyslíš, když se ti do zorného pole dostane nějaké mladinké žihadlo!“

„Ale prosím tě, co budu koukat po nějakém mladinkém žihadle, když mám doma superžihadlo, ba přímo turbožihadlo!“

„Jenže to turbožihadlo je už prozkoumané, probádané zevnitř i zvnějšku a tak by milostpán asi chtěl novější objekt na bádání!“

„Ale Ronko, co to plácáš za blbiny, já přece takový nejsem, já tě miluji a o žádnou jinou nestojím. Prostě se jenom na moment zamyslím nad nějakým případem jako tím dnešním nebo jiným problémem a vypnu.“

„Tak hele, ty můj vypínací Samsone, abych se neproměnila v Delílu a nesrovnala tě do latě!“

„To sotva, lásko moje, když už mám oholenou hlavu.“

„Však ona mu také nestříhala kadeře, ale něco úplně jiného někde jinde…“

„A nebylo by ti toho líto?“

„Líto, nelíto, pořád lepší, než abys mi odešel bádat na nějakém novém žihadle!“

„Ronko, prosím tě, přestaň žárlit, fakt nemáš nač a proč. Já jsem ti věrný! Já opravdu miluji jenom tebe!“

„Tak dobrá, ale pamatuj si, že si tě bedlivě hlídám a jestli se mi zpronevěříš, nebude jen šmik, šmik, ale otevře se jícen sopky, přímo brána pekelná, která tě pohltí, nabodne na rožeň, prorožní tě a pak pěkně po kouskách sní, nějak takhle…“ a Ronka skočila Jarkovi kolem krku, objala jej rukama, nohama, začala jej líbat na obličej a přitom jej jemně kousala, jako by si z něj ukusovala sousta.

„Tak prorožníš, říkáš? Napíchneš mne na rožeň?“ a Jarek si ji jednou rukou přidržel, odstranil všechny překážející součásti oděvu, sedl si na židli, protože mezitím už dojeli domů, a Ronku si obkročmo posadil na klín. „Takhle mne budeš napichovat na rožeň?“ ptal se a dělal s Ronkou, co naznačil. „Jarku, ty pacholku,“ vrněla Ronka, „to budu dělat já tobě a ne ty mně,“ ale protože jako vždycky, když začalo jít do tuhého, byla rázem připravená, nebránila se, ale naopak vycházela Jarkově snaze všemožně vstříc.

„A takhle mne budeš opékat, pomalu a ze všech stran, ano?“ ptal se Jarek a pohyboval Ronkou na svém klíně dopředu, dozadu, doleva, doprava, nahoru a dolů. „Přesně takhle, ty můj šikulko,“ vzdychala Ronka a sama pomalu přebírala iniciativu.

„To už je celé?“ optala se po chvíli. „Tos mne moc neprorožnil,“ postěžovala si, ale zůstala sedět kde byla a naopak si ruče přetáhla přes hlavu tričko, pod kterým byla nahá. Efekt byl okamžitý.

„Musíš důkladně a pomaloučku,“ naváděla ho a stále jej jemně kousala a líbala na obličeji. „Pečeně se nesmí uspěchat,“ zasvěcovala Jarka do kulinářského umění a Jarek s ní pomalounku pohyboval a přitom zatínal zuby, aby rožnění trvalo tak dlouho, jak bylo třeba.

„Zdá se, že ses polepšil a tak s tebou ještě chvíli vydržím,“ políbila Jarka na závěr a spokojeně mu dala další šanci stulíc se mu na klíně.

Ronka Jarka určitě velice milovala, protože jí to šlo i bez předehry, a u něj to bylo stejné.

A Jarkovy myšlenky? Netoulaly se jinde? Raději nebádejme v hlavách partnerů žárlivých žen.

* - * - *

Scéna 9

(Shrnutí děje poručíkem Veronikou Hubačovou o hodně později vyprávěné na služebně.)

_ Ale celý případ vzal nečekaný konec, protože ten kluk to své video pěkně sestříhal, aby bylo vidět, jak celá akce probíhala a hlavně jak jsme si dávali do nosu nealko pivem, tedy především ten sebevrah a my policajti, pověsil to na internet, kde to mělo během 24 hodin snad milion laiků a od toho kluka video koupil onen pivovar, pro který to byla reklama k nezaplacení. A noviny zveřejnily fotky z videa a telka dávala ve zprávách do omrzení, jak policajti na motorce se sebevrahem na balkóně pijí nealko pivo. Kolik dostal ten kluk a kolik ten sebevrah netuším, ale pivovar přispěl policii do fondu na nové, lepší vybavení a my dva s Jarkem jsme dostali dva nadupané superrychlé notebooky tak akorát do brašen na harleyce, abychom mohli být všude on line.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případy pro harleyku (tři díly).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.