Copyright © Barbara Taylor Bradford 2018

Originally published in the English language
by HarperCollins Publishers Ltd.

Translation © Soňa Tobiášová, 2020

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu MASTER OF THIS FATE

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Aneta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2020

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-291-1

Tuto knihu věnuji svému manželovi, mému hrdinovi, který mi vždy poskytl prostor a svobodu,
abych mohla psát.
Navždy s láskou a vděčností, Bobe.

POSTAVY

FALCONEROVI

Philip Henry Rosewood Falconer, zakladatel rodu; povoláním majordomus

Esther Marie Falconerová, jeho žena a spoluzakladatelka rodu; hlavní hospodyně

Jejich synové:

Matthew, nejstarší syn a dědic; majitel stánku v tržnici Malvern Market

George, uznávaný žurnalista deníku The Chronicle

Harry, majitel a šéfkuchař kavárny Rendezvous

Jejich vnoučata (Matthewovy děti):

James Lionel Falconer, ambiciózní mladý obchodník

Rosalind, řečená Rossi, švadlena

Edward Albert, pomocník v otcově stánku

Jejich snacha Maude Falconerová, Matthewova žena a matka jeho dětí; švadlena

VENABLESOVI

Clarence Venables, švagr Esther Falconerové, prastrýc Jamese Falconera; majitel přepravní společnosti v Hullu

Marina Venablesová, Clarenceova žena a mladší sestra Esther Falconerové, prateta Jamese Falconera; uznávaná umělkyně

Jejich děti:

William, nejstarší syn a dědic, pracující v přepravní společnosti v Hullu.

Albert, mladší syn, pracující tamtéž

Jejich snacha Anne Venablesová, Albertova žena

MALVERNOVI

Henry Ashton Malvern, majitel významné obchodní a realitní společnosti Malvern Company

Alexis Malvernová, jeho jediná dcera a dědička i obchodní partnerka

Joshua Malvern, Henryho bratr a obchodní partner v Londýně

Percy Malvern, jeho bratranec, spravující vinařství v Le Havre

TREVALIANOVI

Sebastian Trevalian, ředitel bankovní společnosti Trevalian

Jeho dcery:

Claudia, nejstarší dcera a dědička

Lavinia, debutantka

Marietta, debutantka

Jeho sestra Dorothea Trevalian-Rayburnová, sběratelka umění, členka bankovní rady

Jeho zeť Cornelius Glendenning, manžel Claudie, bankéř

CARPENTEROVI

Lord Reginald Carpenter, vydavatelský magnát a vlastník deníku The Chronicle

Lady Jane Cadwalanderová Carpenterová, jeho žena

Jejich dcery – Jasmine, debutantka, Lilah, debutantka

ČÁST PRVNÍ

Chlapec s károu

LONDÝN 1884

1

James Lionel Falconer, jemuž všichni kromě babičky říkali jenom Jimmy, byl u konce s dechem. Cestou do Camdens Lock se musel náhle zastavit uprostřed silnice. Kára, co tlačil do kopce, se mu zdála každou chvíli těžší. Na pár vteřin se o ni opřel a zhluboka oddechoval.

Byl čtvrtek 12. června 1884; minulý měsíc oslavil Jimmy čtrnácté narozeniny, a připadal si skoro dospělý – vždyť v kryté tržnici Henryho Malverna pracoval se svým otcem už od osmi let. Do deseti pouze několik dní v týdnu, později už každý den. Měl práci ve stánku rád, všechno to smlouvání, vychvalování i handrkování se o cenách ho bavilo stejně jako jeho otce.

Tatínek mu říkal ,můj chytrý kluk‘, což Jimmyho těšilo, protože otce obdivoval a chtěl se mu zavděčit. Matthew Falconer, dnes sedmatřicátník, se do práce vždy pečlivě oblékal, a tak to dělal i Jimmy. Otec se nikdy nezapomněl poptat stálých zákazníků na zdraví členů rodiny, a stejně se choval i jeho syn.

I babička Esther Falconerová si všimla, jak Jimmy od útlého dětství otce kopíruje, zamlouvalo se jí to a občas chlapci za jeho snahu podstrčila několik pencí. Nabádala ho, aby si peníze schovával na horší časy, což také dělal.

Teď se Jimmy narovnal, odfoukl si, chopil se držadel a tlačil káru dál. Věděl, že cesta bude stoupat už jenom chvíli.

Byl teplý den, a tak se Jimmy brzy celý zpotil, ale téměř na dohled brány tržnice nečekaně pocítil ostrou bolest na prsou. Zaskočilo ho to, musel se zastavit a přidržet vozíku, aby neupadl.

Bolest ustupovala velmi pomalu; tvář měl zalitou potem a stále se nemohl pořádně nadechnout. Netušil, co se děje, a na tváři se mu usadilo zděšení.

„Jimmy! Jimmy! Jsi v pořádku, chlapče?“

Rozeznal hlas paní Greenwoodové a otočil se. Byla to sousedka, která pracovala jako kuchařka ve velkém domě na terasách poblíž Regent’s Parku.

„Ale ano,“ odpověděl, protože se mu už přece jen ulevilo. Záhadná bolest zmizela, jenom se z něj stále lil pot a nedostávalo se mu vzduchu.

Mavis Greenwoodová už stála u něj a starostlivě si ho prohlížela. „Jak jsi zastavil a tvářil se tak zvláštně, napadlo mě, že se něco děje…“

„To nic, vážně nic. Akorát mi došel dech, že je takové horko.“

Žena přikývla. „Neměli bychom si stěžovat, když doteď lilo jako z konve, že?“

Jimmy se zasmál. Měl paní Greenwoodovou rád. Často jim do stánku nosila na ochutnání pečivo, a její ostružinový koláč obzvlášť miloval.

„Kde je táta, Jimmy? Neměl by tě nechat vozit tohle všechno samotného. Vždyť je ta kárka větší než ty.“

Jimmy se zazubil, ale hned posmutněl a vysvětloval: „Táta jel s maminkou za doktorem Robertsonem. Maminka říká, že jenom nastydla, ale táta si myslí, že by to mohla být bronchitida, nebo i zápal plic.“

„Ó, doufám, že ne, chlapče. To jsou vážné nemoci.“ Mavis položila svoji tašku na hrubý pytel zakrývající náklad a chopila se jednoho držadla. „Jimmy, chytni to na druhé straně a dotlačíme vozík na tržnici společně.“

Jimmy chtěl pomoc odmítnout, ale měl dojem, že by to kuchařku urazilo. Udělal tedy, co řekla, a společnými silami tlačili káru dál.

Když si Matthew Falconer najal stánek na tržnici Malvern, byl rozhodnutý uspět stůj co stůj, a zatím se mu skutečně dařilo. Majitel tržnice Henry Malvern si toho brzy všiml, a protože chápal, že dobrých obchodníků není nikdy dost, jakmile postavil nový stánek, nabídl pronájem Matthewovi jako prvnímu.

Malvern byla jedna z mála krytých tržnic v okolí, a díky kamenným stěnám a prosklenému stropu chráněná před nepříznivým počasím. Většina stánků tedy mohla otvírat i v zimě, což nájemci velmi oceňovali.

Jimmy s Mavis Greenwoodovou protlačili káru velkou železnou bránou a zamířili ke dvěma propojeným boudám.

Jimmy odemkl hlavní dveře, pak ještě ty v zadním skladu, kde byly další dvě malé místnosti. Mavis mu pomohla vynosit dřevěné kozy a několik prken, z nichž sestavili pult před boudou, přitom se znovu podivila, že Matthew nechává chlapce tohle všechno dělat bez dozoru. Raději však mlčela, protože se dávno naučila neplést druhým do života.

Když připravili to základní, Mavis se chopila tašky a usmála se: „A jaké poklady jsi vlastně dneska přivezl?“

Jimmy strhl plachtu z kárky. „Měděné formy na vaření, co táta našel v podomním výprodeji minulý týden v jednom velkém domě nahoře ve West Endu.“ Jimmy rozhodil rukama.

„Jenom se na ně podívejte, paní Greenwoodová. Formy na želé, pudink nebo lososovou pěnu; to všechno jistě používáte i v tom velkém domě, kde pracujete.“

Žena přikývla a začala si formy pečlivě prohlížet. „Uznávám, že vypadají dobře, Jimmy. Kolik bys chtěl za tuhle?“

„Tatínek mi ještě nedal ceník, ale šest pencí by to myslím spravilo.“

„Šest pencí?! Teď trochu přeháníš, Jimmy!“

„No dobrá, tak jsem se možná spletl. Co za tři, paní Greenwoodová?“ usmál se. Koneckonců, pomohla mu s vozíkem a slevu si tedy zaslouží.

Mavis našla peněženku, podala mu minci a strčila formu do kabely. „Děkuju, Jimmy, to se mi zdá v pořádku. Ale už abych běžela, nebo přijdu pozdě.“

„Děkuju za pomoc, paní Greenwoodová. Smím se ještě na něco zeptat?“

„Jistě, ale pospěš si.“

„Může člověk dostat infarkt ve čtrnácti letech?“ vysoukal ze sebe a upřeně na ni pohlédl.

Mavis se zhrozila: „Neblázni, prosím tě, kam na to chodíš? Ty jsi určitě zdravý jako rybička. Jinak by tě táta přece nenechal vozit tak těžký náklad, ne?“

Když Jimmy osaměl, začal rovnat zboží na pultě, jak ho otec učil. Větší kousky dozadu a drobnější do první řady. O ty prý zákazník zavadí okem nejdřív, až pak se zadívá na dražší věci.

Dělal si ale starosti o maminku a nechápal, proč se u lékaře tak zdrželi. Při práci se neustále ohlížel k bráně tržnice. I když bylo časně, jiní stánkaři už také otvírali a vykládali zboží. Jimmy si uvědomil, že paní Greenwoodová nepřímo obvinila jeho otce, že mu nakládá příliš práce, a měl by jí tedy příště vysvětlit, že si ten těžký vozík naložil sám. Nechtěl, aby si o tatínkovi myslela něco špatného.

Jen co vystavil zboží, uviděl, že od brány spěchá otec. Měl chuť mu běžet naproti, ale vzpomněl si na jeho poučení, že se má vždy chovat důstojně, a tak raději počkal.

Matthew Falconer s úsměvem došel k synovi a krátce ho sevřel v náruči. „Je to jenom pořádné nachlazení,“ zamumlal, když si všiml Jimmyho ustaraného výrazu. „Maminka má zůstat v posteli, užívat sirup na kašel a hodně pít.“

Jimmymu spadl kámen ze srdce. „To je dobře, že to nejsou průdušky, ani zápal plic.“

„Moje řeč, chlapče, moje řeč. A teď bych potřeboval, abys skočil k babičce a poprosil ji o lahvičku toho jejího malinového sirupu a taky o pár sáčků s kafrem. Lady Agathě to jistě vadit nebude, protože celá rodina podle všeho dnes odjíždí na dva měsíce do Francie.“

Jimmy přikývl. „Dobře. Mám to pak odnést mamce domů?“

„Ano, Jimmy. Babička ti nejspíš přibalí i nějaký sendvič a možná i jídlo pro maminku.“

„Ale co ty, tati? Když jsme ráno odcházeli, ani jsme si nestihli udělat svačinu.“

„Se mnou si nedělej starosti. Kolem jedné přijde prodavač koláčů, do té doby už nějak vydržím.“

„Klidně se vrátím, až to mamince odnesu.“

„Není třeba, abys sem chodil na hodinku nebo dvě, než zavřeme. Radši dohlédni na Rossi a Eddieho a postarej se, aby taky něco snědli. A teď utíkej!“

2

Jimmy vyšel z tržnice a cítil se mnohem klidnější. Byl rád, že maminka není vážně nemocná a že se tatínkovi ulevilo – když odcházel, otec si u stánku dokonce pohvizdoval. A Jimmy se navíc směl podívat za babičkou.

Spěchal, aby tam byl co nejdříve: Esther Marie Falconerová byla totiž nejdůležitější a nejmilejší osobou v jeho životě, stejně jako on v jejím. Věděl to docela jistě, protože mu to prozradila, i když jenom šeptem, aby to prý nebylo líto jeho sourozencům.

James své rodiče miloval, snažil se napodobit tatínkovo chování i styl oblékání, rád měl i dvanáctiletou sestru Rossi a malého bratra Eddieho, který nedávno oslavil deváté narozeniny. Pak tu byl i báječný děda, Philip Henry Rosewood Falconer, co na všechny dohlížel. Ten už Jimmyho naučil spoustu nových věcí, zvlášť ze zeměpisu, dokonce mu věnoval globus na stojánku – a Jimmy si dárku moc považoval.

Ovšem babička byla na prvním místě seznamu. To ona naučila vnoučka číst a psát už ve čtyřech letech, a když v tom věku nastoupil do školy v Rochesteru, učitel si jeho bystrost nemohl vynachválit…

Když Jimmy opouštěl Camden, bylo už na ulicích rušno. Muži i ženy spěchali k tržnici, ti první byli většinou stánkaři, dámy pak běžné zákaznice.

Několik lidí Jimmymu zamávalo, a on jim to s úsměvem oplatil. Většinou šlo o stánkaře, které znal, a oni si ho oblíbili pro milou povahu a příjemný vzhled. Měl totiž lidi rád a snadno se s každým spřátelil.

Prarodiče pracovali jako vrchní sloužící v domě poblíž Regent’s Parku, což také nebylo daleko. Ještě přejít Chalk Farm Road a bude v Marylebone.

Měl to místo rád a dost se o něm dozvěděl právě od babičky. Vyprávěla, že ho navrhl známý architekt John Nash v roce 1818 a zahrnovalo Regent Street s parkem a krásnými terasami a ulicemi elegantních domů v okolí.

Právě v jednom z nich Philip a Esther Falconerovi pracovali jako hlavní sloužící u ctihodného Arthura Blanea Montaguea a jeho ženy Agathy Denbyové Montagueové, dcery lorda Percivala Denbyho, šestého hraběte z Meltonu.

Esther Falconerová se narodila v yorkshirské vesnici Melton, nedaleko severního přístavu Hull. Pohledná, inteligentní a ambiciózní dívka dostala – díky známosti matky s tetou lady Agathy – už ve dvanácti letech zaměstnání na Meltonově panství. Zaučovala se jako komorná a měla se starat o tehdy šestnáctiletou lady Agathu, nejmladší z hraběcích dcer. V sedmnácti byla Agatha v Londýně uvedena do společnosti a Esther v jejích službách už zůstala.

Celých čtyřicet čtyři let. Během té doby vystřídala několik služebních pozic a dnes pracovala jako hlavní hospodyně v londýnské i kentské rezidenci lady Agathy, na což byla náležitě hrdá.

Philip Falconer pocházel z Kentu a také se dal do panských služeb. Začal jako poslíček a lokaj v šestnácti letech u ctihodného pana Arthura Blanea Montaguea na jeho venkovském sídle Fountain Court. Pracoval také v jejich domě u Regent’s Parku, který pán prodal několik let před sňatkem s lady Agathou.

V tomto krásném domě se také Esther a Philip seznámili a jeden do druhého zamilovali. Panstvo si jejich práce vážilo natolik, že pro ně nechalo zařídit několik místností v zadní části domu. Podobné ubytování měli i ve Fountain Court v Kentu, kde se také narodili a vyrostli jejich tři synové.

Esther se zastavila v hale, když zaslechla, jak někdo divoce buší klepadlem na dveře pro služebnictvo. Běžela otevřít a uviděla oblíbeného vnuka.

Nejdřív se zarazila, ale pak ho s úsměvem vpustila do domu. Jen na okamžik ještě stáhla obočí. „Nestalo se nic? Copak tu děláš uprostřed dne, Jamesi?“

„Nic zlého se neděje, babi. Maminka je sice nemocná, ale doktor Robertson říká, že jde jenom o silné nachlazení. Dal jí sirup a poslal ji do postele. A otec mě sem poslal pro ten tvůj malinový ocet, jak tomu říká, a trochu kafru.“

„Už rozumím,“ oddechla si Esther a stiskla vnuka v náruči. „Doktor bude mít pravdu. Jenže tahle letní nachlazení se člověka někdy drží dlouho,“ zamumlala.

„Nezlob se, jestli jsem tě vylekal, babičko.“

„Vůbec ne, jen jsem myslela, že ty dveře chceš vylomit.“ Odtáhla Jimmyho od sebe a zadívala se mu do tváře. Napadlo ji, že za deset dní, co ho neviděla, snad zase o něco vyrostl. Už teď byl o pár centimetrů vyšší než ona.

„Copak je, babičko?“ podivil se. „Proč si mě tak prohlížíš?“

S úsměvem zavrtěla hlavou. „Jen se mi měníš přímo před očima,“ odpověděla. „Možná je ti teprve čtrnáct, ale hrozně rychle rosteš.“

Jimmy se usmál a pak nahlas rozesmál; Esther si znovu uvědomila, jaké má ten hoch přirozené kouzlo – rovné bílé zuby, jiskřivé modré oči a spousta energie. Ženy mu jednou budou ležet u nohou.

„Tak skočíme ke mně a já řeknu kuchařce, aby svařila trochu malinového octa. Určitě najdeme taky něco k jídlu.“

Vedla Jamese na konec dlouhé chodby, kde měla k dispozici salonek, její muž zas kancelář, a kde byla rovněž kuchyně a vinotéka. Pustila vnuka do svého pokoje a šla si promluvit s kuchařkou.

Jimmy se posadil na židli u okna. Měl ten pohodlný, světlý salonek s krbem, pohovkou, křesly a psacím stolem rád. Babička mu vysvětlila, že jde o starožitný stůl z georgiánské doby, který jí věnovala lady Agatha. U stolu Esther sestavovala jídelníčky, sepisovala účetnictví a jiné doklady. Mohla si tady ale i odpočinout mezi všemi svými povinnostmi.

Dědeček měl kancelář jen o pár dveří dál, také s podobným stolem a spoustou knih hlavně o víně a francouzských vinicích.

Philip Falconer se totiž během let stal v téhle oblasti znalcem a pan Montague ho nechal zřídit a spravovat vinný sklep.

Jimmy dobře věděl, jaké má celá rodina štěstí a že je dlouholetá služba prarodičů u panské rodiny zajišťuje. Jeho otec a oba strýcové měli sice vlastní živnost a uměli se o sebe postarat, přesto pro ně rodiče v panských službách znamenali velkou podporu.

V té době sice nebylo neobvyklé, že sloužící se svými aristokraty zůstávali po celý život, James však věděl, že jeho prarodiče jsou velmi vážení pro vynikající služby. Stali se takříkajíc součástí šlechtické rodiny a měli mnohá privilegia. Babička se třeba vnukovi nedávno pochlubila, že ji lady Agatha označila za „nejlepší z nejlepších“, na což byla náležitě pyšná.

Ve dveřích se objevil dědeček. Jimmy ihned vyskočil a šel ho obejmout. Philip ho k sobě přitiskl a políbil na tvář.

„To je ale hezké překvapení, chlapče. Vidím, že rosteš jako z vody.“

„To říká i tatínek.“

„Babička se zmínila, že maminka stoná, a že jsi k nám zaskočil pro malinový sirup. Matthew je doufám v pořádku, že?“

„Je jako rybička,“ přikývl Jimmy.

Philip se usadil na pohovce a vnuk na židli naproti. „Lady Agatha už tedy odcestovala?“ prohodil.

Philip se usmál, protože dobře věděl, jak má James rád pozornost paní domu. „Už je to tak, i s pánem, slečnou Helenou, mladým panem Williamem, dvěma služkami, komorníkem a zavazadly, co zaplnily dva kočáry. Budou si na Riviéře užívat slunce a moře. Nejdřív v Nice a později v Monte Carlu. Vrátí se nejspíš v září, pokud se pán nerozhodne dorazit o něco dřív, aby nezmeškal lov tetřevů.“

Objevila se Esther a oznámila: „V jídelně pro služebnictvo dostanete oběd. Máme pastýřský koláč. Kuchařka připraví ještě jeden pro maminku a dostaneš i trochu kuřecího vývaru, Jamesi. Ten zatočí s každým nachlazením.“

Přesunuli se chodbou do malé jídelny; měli ji ještě asi hodinu jenom pro sebe, protože zbytek personálu se věnoval úklidu a dalším povinnostem.

Babička se Jamese už dlouho chtěla zeptat na jeho budoucí plány, a teď měla skvělou příležitost.

Upřela na něj světlezelené oči a začala: „Zajímalo by mě, Jamesi, co bys v životě rád dělal? Chceš dál pracovat v tržnici jako Matthew, nebo tě zajímá i něco jiného?“

Jimmy na ni užasle pohlédl a teprve po chvilce hlesl: „Já vlastně ani nevím.“

„Měla jsem dojem, že se dost zajímáš o architekturu, třeba o práci Johna Nashe v téhle čtvrti. Mohli bychom tě s dědečkem nechat zapsat do školy pro kresliče, kdybys chtěl.“ Esther se opřela v židli a čekala na odpověď.

Jimmy důrazně zavrtěl hlavou. „Ne, to ne, já nechci být kreslič, babi, ale moc děkuju za nabídku. Je to od vás milé,“ řekl co nejupřímněji.

„A co jiné školy?“ naklonil se k němu Philip; dobře věděl, že vnuk je velmi nadaný, bystrý a taky cílevědomý.

Když Jimmy dlouho neodpovídal, Philip vlídně dodal: „My na tebe rozhodně netlačíme, ale zamysli se nad tím. Jsi na prahu života, a my ti chceme pomoci, jak jen to půjde.“

Jimmy přikývl a napadlo ho, jak důstojně dědeček působí: černé sako, proužkované kalhoty, bílá košile, stříbrošedá vázanka. Dokonalý majordomus.

Pak pohlédl na babičku v dlouhých tmavomodrých šatech s bílou krajkovou náprsenkou a manžetami. Husté stříbrné vlasy měla vyčesané na temeni hlavy – jako vždy se mu zdála nesmírně elegantní.

Věděl, že je jí už padesát šest let, ovšem na svůj věk nevypadala. To vlastně ani děda, a už mu minula šedesátka. Jako by ti dva uměli stárnout. James se pousmál, když si představil, jak by se tvářili, kdyby to vyslovil nahlas.

Narovnal se v zádech a rozhodl se o svých snech povědět čistou pravdu. „Já bych totiž chtěl být obchodníkem,“ vyhrkl. „Vlastnit takový obchod, jako je třeba Fortnum&Mason nebo moderní tržnici jako Burlington Arcade na Piccadilly. Chci se stát nejlepším obchodníkem v Londýně!“ Hlas mu rozčileně vylétl do výšky, a vtom si všiml, jak na něho prarodiče užasle zírají.

3

James měl babičku s dědou v úctě, a nikdy by se neodvážil rozčilovat je zbytečně, ale teď se neubránil potutelnému úsměvu, protože poprvé v životě ztratili řeč. Po chvilce se zhluboka nadechl a s vážnou tváří opakoval: „Ano, obchodník. To je můj sen, po tom skutečně toužím.“

„Tomu tedy říkám odvaha, chlapče,“ prolomil ticho dědeček. „Ale vždycky je dobré, když člověk ví už od útlého věku, co chce. Ty se rozhodně neztratíš.“

„A jak bys chtěl něčeho takového dosáhnout?“ zeptala se babička. Vždy šla hned k jádru věci – a vnuk ji svým prohlášením rozhodně zaujal.

„Samozřejmě to bude ještě chvíli trvat, babičko. Rozhodně na to potřebuju správný věk. Ale plán mám a budu se ze všech sil snažit, abych ho dodržel.“

Esther se zalesklo v očích. „Zní to zajímavě. A podělíš se o ten plán s námi?“

„Jistě, moc rád…“ James se odmlčel, protože se v přilehlé místnosti objevila kuchařka s tácem a v patách jí šla pomocnice jménem Polly.

Kuchařka odložila tác na stůl a pak před babičku postavila velký talíř.

„Tady je pastýřský koláč, paní Falconerová. Polly nese další talíře a taky hrášek a omáčku.“

„Děkuji, paní Graingerová, i tobě, Polly.“ Babička se na obě ženy usmála a ony s úklonou odešly; pak obsloužila Jamese s Philipem a nabrala trochu jídla i sobě. Zapečené brambory s mletým hovězím voněly báječně.

Jimmy se pustil do jídla, a přitom vysvětloval: „Ten můj plán… už je docela jasný. Ještě pár let bych rád pracoval s tatínkem a naučil se od něho co nejvíc. Poprosím ho, aby mě bral na podomní výprodeje na venkov i do okrajových částí Londýna. On umí skvěle vyjednávat a smlouvat. A musím se naučit ještě spoustu jiných věcí.“

„Jako třeba?“ zeptal se děda.

„Třeba všechno o dobrém zboží. Takové znalosti jsou přece nutné, když mám řídit obchod jako Fortnum&Mason, nebo ne?“ James přelétl pohledem z dědy k babičce.

„To nepochybně,“ přikývla.

„Já tě můžu poučit jenom o kvalitním víně,“ pousmál se Philip, „což bych stejně dělal nejraději.“

James se rozzářil a vykřikl: „No to je ale skvělý nápad, dědečku! Kdy začneme?“

Philip s Esther si vyměnili úsměv – vnukovo nadšení je pobavilo i potěšilo.

Esther vzápětí prohlásila, že i ona – až bude mít svůj volný den – vezme Jimmyho na místa, kde si snad trošku rozšíří obzor. „Zajdeme znova do Burlingtonu, protože tam jsi byl pouze jednou. A v Londýně jsou ještě další podobné tržnice. Podíváme se tedy i do Fortnum&Mason a zjistíme, co přesně se na kterém podlaží prodává. Máš pravdu, Jamesi, majitel takového obchodu musí znát dobře luxusní zboží i svoje zákazníky. Vědět, jak žijí, co jedí, jak se oblékají a co by si přáli mít.“

„Moc rád se podívám do těch báječných obchodů,“ rozzářil se James a pustil se do jídla s ještě větší chutí. Měl radost, že se prarodičům otevřeně svěřil, a že vše, co řekl, přijali s chápavou vstřícností.

Esther se na něj láskyplně dívala, a Philip si ho při jídle zamyšleně měřil.

Ten chlapec je vážně chytrý, říkali si, a dobře vychovaný. Bylo znát, že poslouchal rady starších a přečetl všechny knihy a časopisy, co mu půjčila lady Agatha, a přitom se s matkou stihl dobře připravit i do školy.

Matthew ho učil, jak se správně oblékat a starat se o šaty. Přestože Jimmy toho ve svém věku mnoho neměl, vždy byl čistý a upravený, což byla samozřejmě hlavně zásluha maminky Maude. Do tajů obchodování ho zasvěcoval zase otec.

Hoch rozhodně působí zdatně a zdravě, uvažoval Philip, a zčásti díky našemu dobrému zaměstnání a uznalým zaměstnavatelům; on i Esther věděli, jak je výživa pro zdraví důležitá, a těšilo je, že mohou občas synům a vnoučatům přilepšit.

Philip si často zoufal, když viděl, jak jejich bohatá země nechává v roce 1884 část svých obyvatel hladovět ve špinavých slumech. Nepřekvapilo by ho, kdyby se z některých stali revolucionáři, co se postaví aristokracii i vládě. Vzpomněl si na Francouzskou revoluci, a přestože se trochu ošil, v dané situaci by mu nepřišla tak nemyslitelná.

Dělníci a městská chudina teď věčně strádali hladem. Celý den museli vystačit s kouskem chleba a trochou čaje, nebo dokonce jenom s vodou či pivem. V tom případě bylo pivo lepší volba, protože i čistá voda byla někde vzácná. Philip si přál, aby existovalo víc rozumných a šlechetných pánů jako ten jeho. Arthur Montangue dával spoustu peněz na dobročinné účely a jeho syn Roland se ženou Catherine se také věnovali charitě a pomáhali těm nejchudším ve Whitechapelu a přilehlých oblastech East Endu.

„Jestli jsi dojedl, Philipe, zaskočíme do kuchyně pro nějaké jídlo a malinový sirup a já s Jamesem zajdu do Camdenu,“ probrala ho manželka ze zamyšlení.

Philip přikývl a vstal od stolu. „Dobrý nápad, drahá. Než to vyřídíš, já zatím vezmu chlapce k sobě a ukážu mu pár knih o víně.“

Za čtvrt hodiny se James a Philip sešli s babičkou v hale a Philip prohlásil, že budou potřebovat drožku. „Ty dvě velké tašky jsou hrozně těžké,“ namítl, když Esther chtěla vyrazit pěšky.

„Ale nejsou, a James mi pomůže s těmi menšími,“ odpověděla manželka, jenomže Jimmy se ihned přidal k dědečkovi: „Já taky myslím, že bychom měli jet drožkou, babičko.“ Při vzpomínce, jak se málem strhal s těžkým vozíkem, už nechtěl riskovat, a navíc se toužil svézt v povozu, v němž ještě nikdy neseděl.

Philip naštěstí nakonec manželku přesvědčil a šel ven přivolat drožku. Za chvíli už tedy Jimmy s babičkou seděli v nájemním kočáře, obloženi mnoha plátěnými taškami a košem. „Když už se vezeme, přidala jsem ještě pár věcí pro Maude,“ prohlásila babička. Děda se potutelně usmál a nechal snachu srdečně pozdravovat.

James se posadil naproti babičce a oba – na sedadle vedle sebe – přidržovali několik plných tašek. Bůhví, co všechno vezou, ale Jimmy podle vůně hádal, že jde hlavně o jídlo, jako třeba jablečný koláč a kus salámu.

Esther chvíli seděla se zavřenýma očima, a když je otevřela, pohlédla na vnuka a zašeptala: „Můžu se tě na něco zeptat ohledně těch tvých plánů?“

„Ty se můžeš zeptat na všechno, babičko.“

„Jestlipak jsi o nich řekl taky otci?“

Jimmy zavrtěl hlavou. „Ne. Jenom tobě a dědečkovi.“

„A nemyslíš, že by to bylo vhodné? Měl by asi vědět, že ho chceš za pár let opustit.“

„Možná s ním ve stánku zůstanu delší dobu, třeba až do sedmnácti nebo osmnácti. Nejdřív musím vyzkoušet, co pan Malvern poví na moje zlepšovací návrhy.“

„Ó, tak ty nemáš v hlavě jenom velký plán, ale také návrhy pro pana Malverna?“

„No ano,“ zamumlal James, protože babiččin tón se mu nezamlouval. Dělala si z něj snad legraci? Ne, to se jí nepodobalo. Jistě ho neodsuzuje, jenom se zajímá.

„Mám pár nápadů, co by tržnici myslím dost pomohly. Jenom drobnosti, ale přece.“

„A povíš mi, o co jde?“ zeptala se s úsměvem babička.

Jimmy zavrtěl hlavou. „Ne. Ještě to nemám pořádně promyšlené.“

„Chápu,“ odpověděla. „Tak jen přemýšlej dál.“

4

Drožka zastavila na rohu ulice v Camdenu, hned u hlavní Hamstead Road, kde Falconerovi bydleli.

Kočí seskočil z kozlíku a pomohl babičce vystoupit. Pak spolu s Jimmym odnosil všechny tašky ke dveřím, zatímco babička hledala peníze. Z druhé strany ulice je pozorovalo hejno děcek.

Kočí s díky přijal pár pencí, klepl se do čepice a ještě prohodil: „Moc milej kluk, madam.“

Než Jimmy našel klíč, dveře se rozlétly, objevila se rozesmátá Rossi a za ní vykukoval Eddie. „Jimmy a babička! To je dobře, že jste tady!“ Otevřela dokořán a pomohla odnosit tašky dovnitř.

Dům byl vysoký a úzký, ale rodina se do něj pohodlně vešla. Jeho střed tvořila útulná, prostorná kuchyně s krbem a kamny s plotnou, odkud byl velkým oknem výhled do zadní zahrady.

Když byly všechny tašky bezpečně na stole, Esther objala mladší děti a obrátila se k Jamesovi: „Zajdu se podívat nahoru za maminkou a pak jí přijdu ohřát tu medicínu.“

Jimmy přikývl. „My s Rossi zatím vybalíme tašky.“

Esther vyšla po schodech do patra a vyděsila se, když snachu uslyšela kašlat a pak uviděla její tvář. Mladá žena měla popelavou barvu a temné kruhy pod očima, její jindy lesklé, světlehnědé vlasy se potem lepily k hlavě.

„Už jsem tady, Maude,“ řekla Esther a s úzkostným výrazem běžela k posteli. „Mám ti přinést kuřecí vývar, nebo jen malinový sirup?“

Měla snachu ráda, vždyť Maude se od počátku projevovala jako milující manželka a matka, oddaná své rodině. Měla mírnou povahu, v domě vždy čisto a o všechny se vzorně starala. Esther věděla, že její syn i vnoučata mají velké štěstí.

Posadila se u lůžka na židli, naklonila se blíž a zašeptala: „Jsi vůbec vzhůru, má drahá? Přinesla jsem ti polévku a medicínu…“

„Trochu jsem si zdřímla,“ zachraptěla Maude, „malinový sirup mi určitě pomůže. Jimmy přišel s tebou?“

„Ano, je dole s dětmi. Najedl se u nás a sem jsme přivezli spoustu jídla. Nemusíš si dělat starosti, čím nakrmíš rodinu.“

Maude se v hnědých očích zaleskly slzy. „Děkuju,“ zašeptala. „Není to nic smrtelného, jenom kašel a bolavý krk, jistě to za pár dní přejde.“

„Hlavně se pořádně vylež, drahoušku. Hned donesu medicínu,“ řekla Esther a spěchala do kuchyně.

Děti už stihly všechno jídlo uložit do spíže. Na stole čekala jenom sklenice s polévkou a lahvička sirupu. James stočil oči k babičce.

„Je maminka moc nemocná?“

„Neboj, trochu se nachladila, ale zase jí bude dobře. Můžeš se za ní podívat, nebo jí rovnou donést medicínu, v minutce ji ohřeju.“

Během řeči Esther přistoupila k plotně, nalila trochu malinového octa do rendlíku, přidala cukr a kousek másla.

„Jen tohle se k tomu přimíchá?“ zvídal Jimmy. Znělo to trochu zklamaně.

„Ano,“ přikývla babička. „Důležitý je ocet – ten se totiž připravuje ještě s dalšími speciálními bylinkami.“

„S jakými?“

„To je tajemství.“ Esther na něho mrkla a nalila ohřátou směs do hrnku. „Tu máš, chlapče, zanes to nahoru matce. A ať pije pomaloučku, je to dost horké.“

Jimmy vzal hrnek a zanesl ho do ložnice rodičů. Hned si všiml, jak je maminka strhaná, a tiše položil hrnek na noční stolek.

Maude ho však zaslechla, a když otevřela oči, usmála se. „Tady jsi, Jimmy.“

„Babička vzkazuje, abys pila opatrně, je to prý horké.“

Maude se s námahou posadila a vzala si hrnek. „Nevím, jak je to možné, ale tohle mi vždycky pomohlo.“

„Babička do toho dává něco zvláštního, jenže prý je to tajemství.“

Maude se zadívala přes okraj hrnku. „To je divné, Jimmy… Myslela jsem, že tobě vždycky řekne všechno.“

James se uculil, posadil se na židli a nespouštěl z Maude oči. Vypadala opravdu unaveně, ale utěšoval se myšlenkou, že to jistě není nic vážného, když to říkala babička i doktor.

Obchody se příliš nehýbaly, a tak se Matthew to červencové odpoledne rozhodl skončit dřív. Starost o manželku ho přiměla zavřít a pospíchat domů, tím spíš, že majitel tržnice Henry Malvern se měl objevit až další den.

Spěchal po Hampstead Road. Nevzal s sebou ani káru, protože zboží ve stánku bylo dost, a nemusel doplňovat nové. Jen všechno pečlivě uzamkl.

Ulice byla plná mužů, co odcházeli z tržnice nebo z fabrik v blízkém okolí, což Matthewa překvapilo. Bylo teprve pět hodin a pracovní doba většinou končila až v šest nebo sedm večer.

Možná to způsobilo hezké počasí po několika deštivých dnech, napadlo ho a snažil se nespěchat, aby se příliš nezpotil. Každý už si asi chce přečíst na dvorku noviny nebo zajít na pivo do hospody.

Hospoda. Tolik mužů mělo ve zvyku trávit tam skoro každý večer, ale on se raději vracel k Maude a dětem. To byl jeho celý svět. Nebavilo ho trávit čas popíjením, házením šipek nebo posloucháním, jak si jiní stěžují na manželky.

Maude. Když si představil její tvář, pousmál se a začal vzpomínat, kdy ji uviděl docela poprvé… Už je to osmnáct let!

Bylo jí teprve sedmnáct, jemu devatenáct, když na sebe narazili na zadním dvorku ve Fountain Court v Kentu.

Vysvětlovala, že nese blůzu lady Agathě, ale on se zadíval na malý kufr v její ruce a zeptal se, jestli s ním nechce pomoci. Souhlasila, a tak ji doprovodil k zadním dveřím a pak do kuchyně, kde se právě jeho matka bavila s kuchařkou.

Maminka tu krásnou dívku očividně znala, protože ji vlídně pozdravila, pochválila jí růžové šaty a pak spolu odešly za lady Agathou.

Vzpomněl si, jaké zklamání cítil, když mu zmizela z dohledu… Dlouho postával na dvoře, a když konečně vyšla z panského domu, zeptal se, zda ji smí doprovodit k bráně. Tehdy se na něj dlouze, tázavě zadívala, a potom mu věnovala nádherný úsměv.

Její velké tmavé oči mu docela učarovaly. Měla dokonale vykroužené obočí, tvář ve tvaru srdce, světlehnědé lokýnky a útlé, pružné tělo. Brala mu dech.

O rok později slavili svatbu a brzy přišly děti. Stal se z nich oddaný, šťastný pár, který udržoval dobré vztahy se širší rodinou, v níž se všichni vzájemně podporovali.

„Já mám hlad,“ zakvílel Eddie. „Proč si nemůžu vzít kousek rolky hned teď?“

Rossi se snažila co nejklidněji vysvětlovat: „Protože čekáme na tatínka a pak se najíme společně.“

„A maminka vstane a půjde dolů?“ zeptal se Eddie plačtivě.

„Myslím, že ne, bráško. Ještě musí odpočívat.“

Eddie seskočil ze židle a prohlásil: „Tak já jí jdu dát pusu, aby se jí udělalo líp.“

Rossi odložila nože a vidličky, co právě našla v kredenci, a přešla ke spíži. „Když mi podáš talíř, Eddie, udělám výjimku a dám ti kousek té rolády, když to tedy nevydržíš.“

Eddie běžel ke stolu a s nadšeným výrazem donesl talíř. Když dostal rolku, sestra ho ještě napomenula. „A hlavně nehltej, jez hezky pomalu.“

„Budu.“

„No a jak se říká?“ zamračila se.

„Děkuju,“ odpověděl Eddie a zanesl si talíř na druhý konec stolu.

V tu chvíli se do kuchyně vrátil Jimmy s prázdným hrnkem. „Maminka usnula. To jí určitě pomůže.“ Položil hrnek do dřezu a otočil se k sestře. „Vidím, že jsi mu přece dala, co chtěl. Asi měl vážně hlad, už je pozdě.“

„Já vím, ale musí se přece učit trpělivosti.“

„Já nechci trpět,“ fňukal Eddie.

James se posadil ke stolu vedle něho. „Trpělivost znamená, že chvíli počkáš bez vyvádění. Taky bych si rád kousek dal, ale počkám, až se vrátí tatínek.“

Eddie staršího bratra zbožňoval, a tak mu s úsměvem nabídl svoji rolku. „Klidně si kousni, Jimmy.“

James zavrtěl hlavou a vzal Eddieho kolem ramen. „Babička přinesla i pastýřský koláč a kuřecí vývar. Až se vrátí tatínek, dáme si do nosu.“

Rossi zvolala: „Tak to bych mohla dát koláč do trouby a ohřát polívku, aby to bylo přichystané, co myslíš?“

„Dobrý nápad. Mám ti pomoct?“

„Já ti taky pomůžu,“ nabídl se Eddie.

„To zvládnu,“ řekla Rossi a začala prostírat stůl. Pak zamířila ke spíži a zahihňala se. „Přinesli jste s babičkou jídla jako pro celý regiment. Je tu i stejk a ledvinky a taky kus vařené šunky. Ách, koukám, že ještě jablečný koláč.“

Jimmy se smál s ní. „Babička začala snášet všechno možné, když děda trval na tom, aby si vzala drožku.“

„Já jsem v drožce ještě nikdy nejel,“ ozval se Eddie posmutněle.

„Jednoho dne se taky svezeš, bráško.“

„Ale kdy?“

„Nikdy, jestli nepřestaneš zlobit,“ vykřikla Rossi.

Jimmy se jí zeptal: „A jak bylo dnes ve škole?“

„Docela dobře. Učila jsem chvíli mladší děti jako každý den a pak jsem měla hodinu s učitelkou šití. Moc ráda šiju a navrhuju nové věci. Jak víš, příští měsíc už do školy nepůjdu. Začnu pomáhat mamince se šitím blůz a šálů.“

Všichni tři nadskočili, protože se ozvalo důrazné klepání na dveře. Jimmy vstal a naznačil mladším sourozencům, aby zůstali v kuchyni.

Když došel k hlavním dveřím, klepání se ozvalo znovu a ještě naléhavěji. „Kdo je tam a co chcete?“ zeptal se, protože ho doma neustále nabádali, aby nikoho nevpouštěl, pokud doma nejsou rodiče.

„To jsem já, děda, Jamesi. Když se babička vrátila, říkala, že maminka odpočívá, a poslala mě, abych vás zkontroloval.“

Jimmy rychle odemkl a vpustil dědečka dovnitř. „Nezlob se… Táta říká, že nesmíme otvírat nikomu cizímu.“

„Velmi správně, hochu.“ Philip šel za Jimmym do kuchyně, kde mu hned skočili do náruče Eddie a Rossi.

Když se od sebe odtrhli, obrátil se dědeček k Jimmymu. „Neměl bych se jít podívat na maminku? Anebo zrovna spí?“

„Půjdu tam nejdřív potichu nakouknout.“

Phillip přikývl a Rossi se hned zdvořile zeptala, jestli si dědeček dá trochu čaje.

On zavrtěl hlavou, ale než stihl poděkovat, ve dveřích zarachotil klíč.

5

Když Matthew spatřil otce, ztuhl jako sloup. Proč je tady? To se Maude tolik přitížilo?

A Philip, když viděl synův výraz, honem řekl: „Stavil jsem se, jen abych Maude pozdravil, Matte. Babička říkala, že jde pouze o nachlazení.“

„A co si myslíš ty, tati?“

„Ještě jsem ji neviděl…“

James je přerušil. „Právě jsem tam byl, tati, zrovna spí.“

Matthew tedy zašel do kuchyně a objal a políbil mladší děti. Pak se zeptal Jamese: „A vypila matka už ten malinový sirup?“

„Ano, počkal jsem u ní, a když to vypila, hned usnula. Určitě v tom jsou i nějaké kapky na spaní.“

Ten je mazaný jak liška, pomyslel si Philip, ale řekl: „Neblázni, Jamesi, trocha třešňové šťávy, co tam babička přidává, je prostě dobrá na bolavý krk a dobře se po ní spí.“

Matthew se zastavil na cestě z kuchyně. „Zůstaneš u nás na večeři?“

„Ještě se chvilku zdržím a půjdu se taky podívat na Maude, ale dnes povečeřím s babičkou, jak jsem slíbil. Moc často se nám to nepoštěstí.“

Matthew přikývl a vyběhl schody do patra po dvou. Nahoře se zastavil, aby si vydechl, a pak potichu nakoukl do ložnice. Manželka byla vzhůru.

„Matte,“ zachraptěla, když se k ní posadil, a vztáhla k němu ruku.

Uchopil ji, naklonil se blíž a pátral v její tváři. Zdála se opravdu velmi bledá a čelo měla zvlhlé potem. Když se ji pokoušel políbit, odvracela hlavu. „Ne, nechci, abys to chytil.“

Usmál se a stejně ji líbl alespoň na tvář.

„Je tady moc horko, Maude.“

„Taky si myslím,“ odpověděla.

Matt vyskočil a šel otevřít okno, přestože už bylo po šesté večer. Jako snad každý Londýňan viktoriánské doby byl posedlý představou, že v jeho domě není dost kyslíku. „Nechápu, proč se tu nevětrá,“ mumlal. „Celá země přece ví, že domem musí proudit čerstvý vzduch.“

Vrátil se k posteli a pokračoval: „Nesmíme se tu dusit kysličníkem uhličitým jen proto, že špatně větráme.“

Znovu vzal manželku za ruku. „Hezky zvolna dýchej, moje milá, čerstvý vzduch ti jistě udělá dobře.“

„Bylo tu trochu dusno, ale neměla jsem ani sílu vstát a větrat,“ zašeptala.

„Co bych pro tebe ještě mohl udělat? Nemáš žízeň? Co sklenici vody? Nebo babiččinu kuřecí polévku? Nejsi už hladová?“

„Nemám chuť k jídlu. Radši bych prostě jenom odpočívala, spánek je asi teď to nejlepší.“

„Dole čeká ještě tatínek, Maude. Chtěl by tě taky vidět.“

„To je od něho hezké, tak ho sem pošli.“

„Jistě. A já se zatím postarám o večeři, jestli to už neudělala Rossi.“

Maude se chabě pousmála. „Dobře.“

Za chvíli se na židli u lůžka posadil Philip Falconer a vlídně se na snachu zadíval. Měl Maude moc rád a pevně doufal, že si Harry s Georgem najdou stejně dobrou ženu. „Chtěl jsem se na tebe taky kouknout, Maude. Sice věřím doktoru Robertsonovi, ale jak víš, starám se o celou rodinu, a tak mi to nedalo. Zvlášť po té hrozné bronchitidě, cos měla loni v zimě.“

„Já vím, tatínku.“ Od svatby Maude oslovovala Philipa tatínku. „Ale určitě jde jenom o nachlazení, za pár dní budu v pořádku.“

„Slibuješ?“

„Ano.“ Maude se na tchána usmála.

„Tak to domů půjdu s lehčím srdcem. Matthew s dětmi se o tebe jistě dobře postarají.“

Když Philip sešel dolů, vnoučata žadonila, aby zůstal na večeři, ale omluvil se, že už to slíbil babičce.

„Proč s tebou babí nepřišla?“ zeptal se Eddie. Jako děcko neuměl vyslovit babička, a od té doby zůstal u babí.

„Protože pro tebe vyrábí ten kobereček, co ti slíbila,“ řekl Philip, všechny tři postupně políbil a potom si Matta odvedl do haly.

„Maude bude jistě v pořádku, jenom dbej na to, aby měla dostatek tekutin a čerstvý vzduch.“

„Ano,“ přikývl syn a pak se na otce zpytavě zadíval. „Nepřidává babička do toho octa něco divného?“

Philip se ušklíbl. „Ne, jenom šťávu z třešní, Matte.“ Pobaveně si ho prohlížel. „Je zvláštní, že se na to ptáš až v sedmatřiceti letech. Doteď to pili všichni a umřel snad někdo?“

Matthew mu ušklíbnutí oplatil. „Ty jsi vážně mazaný, tati. A určitě máš pravdu.“

Philip syna krátce objal. „Tak přeju dobrou noc,“ zašeptal a pak se za ním zavřely dveře.

Byl příjemný večer a Philip se rozhodl projít Regent’s Parkem.

Pořád myslel na svoji hezkou snachu Maude a na to, jak křehká se mu náhle zdá. Vždy se snadno nachladila a po té loňské bronchitidě o ni všichni pečovali možná až příliš. Jenže nemocný v rodině představoval velkou zátěž. On a Esther si naštěstí mohli dovolit zaplatit doktora, ale většina lidí v téhle čtvrti ne. Proto bylo tak důležité dbát o zdraví, chránit se před nachlazením a bacily.

Philip chtěl lékařovu názoru věřit, protože nesnesl pomyšlení, že by se jeho syn stal vdovcem a vnoučata žila bez matky, což se v té době bohužel stávalo často a následky byly tragické.

Uvědomoval si, jaké měl sám štěstí na laskavé, milující rodiče, co ho pobízeli, aby si v životě zvolil jinou cestu než otec.

Edward Falconer měl kdysi malé zelinářství v kentském Rochesteru. Philip žil s rodiči a bratrem Tomem v malém bytě nad obchodem. Bylo tam poměrně těsno, ale nevadilo jim to, protože se měli rádi.

To jeho matku Olive napadlo, že by se hodil za panského domovníka, protože se umí dobře chovat a je pozorný k lidem.

Ona také navrhla, aby se šel poptat na práci do Fountains Manor, a když to zkusil, ctihodný pan Arthur Montague ho hned přijal, protože na něho udělala dojem Philipova zdvořilost a příjemné vystupování. Philip pak rychle postupoval na vyšší pozice a zároveň se učil, až získal úctyhodné znalosti o víně, vybraném jídle a stolování.

O svém nejstarším synovi Mattovi věděl od počátku, že je povahou obchodník jako dědeček Edward, a teď, jak se zdálo, se i James chystal jít v jejich stopách. Jenže jeho snem nebylo vlastnit pár stánků v tržnici nebo malý obchod na venkově, ale rovnou celé obchodní impérium jako Fortnum&Mason, zaměřené na bohaté zákazníky.

Philipa to nesmírně zaujalo. On ani Esther přitom ani na chvíli nepochybovali, že vnuk je velmi inteligentní a ambiciózní, což byly vlastnosti nutné pro naplnění takových představ. Jestli se mu to někdy skutečně podaří, byla jiná věc.

Philip šel svižně dál a rozmýšlel, které knihy o dobrém červeném víně z Provence Jimmymu půjčí nejdřív a jak mu může pomoci proniknout do světa významných obchodních značek.

Po chvilce zpomalil, protože ulicí proudily davy lidí. Většinou odcházeli z práce, mladé páry však mířily do restaurací nebo někam za zábavou.

Philip Londýn miloval a považoval ho za hlavní město celého světa. Královna Viktorie, už stárnoucí vdova, panovala největšímu a nejbohatšímu národu na planetě. Už proto nemohl snést představu, že v takové zemi tolik lidí hladoví. Věděl, že miliony jeho bližních chodí spát s prázdným žaludkem.

Politici jako Gladstone, Disraeli či Salisbury sice v parlamentu ohnivě protestovali proti životním podmínkám pracujících, změnit však nedokázali téměř nic. Jenomže ani on sám nedokázal víc než čas od času vypomoci nějakému známému, který o to požádal. Philip nikdy nikoho neodmítl, protože jeho svědomí se řídilo srdcem, a v noci se často modlíval za lepší život prostého anglického lidu.

Jimmy nemohl usnout. Cítil se klidnější kvůli mamince, protože všichni souhlasili s tím, co řekl doktor, a věřili, že se brzy uzdraví, ale myslel na to, jestli by o svém plánu a snu neměl říct i tatínkovi. Když už se dokázal svěřit prarodičům, měl by nejspíš přiznat i otci, že u stánku v tržnici nehodlá pracovat věčně. Měl vlastní cíle, a třebaže se bál, že otce zarmoutí, jeho sen stát se pánem mezi obchodníky by mu nedopřál klid – byl jako žár, co ho kdesi uvnitř spaloval.

Protože tatínka dobře znal a věděl, že je to férový chlap, doufal, že i jeho rozhodnutí odejít z tržnice pochopí.

Ovšemže neodejde hned. Je nutné počkat ještě několik let, až bude na něco takového zralý. Ale poradí si pak otec bez něj? Zaměstná Eddieho, nebo si bude muset pomoc najmout?

Jimmy sebou házel na posteli, trápený spoustou otázek… Jak by měl správně oslovit pana Malverna? Majitel tržnice byl slušný člověk a často otce chválil, jak si dobře vede, občas prohodil i slovo s Jimmym. To však neznamenalo, že mu někdy nabídne místo v kanceláři na Piccadilly. Proč by to dělal? A proč by měl?

Jimmy přece patří k dělnické třídě a v tom je možná zásadní problém. Malvern by jeho postup asi považoval za něco nevhodného.

Jimmy věděl, že by mu pomohlo vzdělání. Do školy už chodil a uměl velmi dobře číst a psát. Naučil se i dost ze zeměpisu a z dějin Anglie. Učitelé ho chválili i za výsledky v aritmetice, přesto potřeboval znát mnohem víc. Ve vědomostech je síla, říkala babička. No ano, musí se do toho pustit – požádá dědu, aby mu půjčil knihy o víně a mnoha dalších věcech. V domě u Regent’s Parku měli velkou knihovnu a lady Agathě to jistě nebude vadit, protože s knihami vždy zacházel šetrně a s úctou.

Jimmy si povzdechl. Knihy. To je způsob, jak se dostat k vědomostem. Příštích pár let se musí co nejvíc snažit, pracovat a studovat ze všech sil. A až se nakonec vydá za panem Malvernem, musí se mu zdát přijatelný v každém směru.

To byl nový cíl, který si James Lionel Falconer stanovil. Teprve potom se trochu uklidnil a dokázal usnout. Další ráno se probudil s velkým odhodláním stát se tím nejlepším obchodníkem a také – ke konci týdne sebrat odvahu a svěřit se i otci se svým snem.

ČÁST DRUHÁ

Nové horizonty

LONDÝN/KENT 1887

6

Alexis Malvernová se postavila před vysoké zrcadlo u okna v ložnici a natáčela se ze strany na stranu. Po chvilce usoudila, že její vzhled je dostačující.

V pětadvaceti už věděla, co chce, a před časem se rozhodla vzdát klasických krinolín, snad kromě několika večerních rób pro zvláštní příležitosti. Krinolíny byly pro ni a pro život, jaký vedla, už příliš těžké a nepohodlné. Dávala přednost honzíku vzadu nad sukní, který tvořila drátěná konstrukce obalená bavlnou. Sukně vpředu zůstala hladká a rovná, jedna vrstva látky se po stranách vykasala a upevnila na podpěru vzadu.

Tohle odpoledne si Alexis oblékla šaty z krémového hedvábí s vysokým límečkem, hladkými dlouhými rukávy a těsným živůtkem, zvýrazňujícím její štíhlý pas.

Šaty jí většinou šili v salonu Madame Valanceové, což byla oblíbená francouzská krejčová. Oblečení z tohoto salonu vynikalo jednoduchou elegancí, na rozdíl od přezdobených výtvorů mnoha londýnských krejčovství.

Nakonec Alexis sáhla po hedvábném kloboučku, co patřil k šatům; připomínal oválnou buřinku a zdobily jej stuhy, jež vzadu volně splývaly. Alexis si klobouk posadila šikmo na hlavu a připevnila špendlíkem ke kaštanovým loknám.

Byla připravená. Vzala ozdobnou taštičku a vyšla ze dveří. Na chodbě se však zarazila, protože ji napadlo, že by měla zajít do pracovny za otcem a rozloučit se.

Jenže nedávno se nepohodli a čím déle jeden druhého obcházeli, tím bylo těžší se vrátit k normální komunikaci. Alexis napadlo, že možná nadešla vhodná chvíle se o to pokusit a přemýšlela, jak začít.

Nemohla tušit, že její otec za stolem v pracovně právě myslel na totéž. Napadlo ho, že za ní zajde nahoru do pokoje a pokusí se o smíření. Ne že by se přímo pohádali, stále se k sobě chovali velmi zdvořile, avšak cítil, jak se od něj dcera citově vzdaluje, což ho bolelo.

S povzdechem vstal a zašel k oknu s výhledem do zahrady. Byla sobota 30. července 1887, nádherný den plný slunce, a Henry toužil získat přízeň své dcery zpět.

Henry Ashton Malvern nebyl přímo selfmademan, jen kdysi převzal malý, špatně vedený podnik po svém otci, a proměnil ho v prosperující firmu. Dnes slušně vydělával a dalo se říct, že se stal zámožným člověkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pánem svého osudu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.