Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Tarryn Fisher: The Opportunist

Vydání první

Copyright © 2012, 2018 by Tarryn Fisher

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2361. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Opportunist

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Sarah Hansen

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1376-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1377-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Tarryn Fisher

Láska a jiné lži

Za zlomenou lásku

1

SOUČASNOST

Jsem Olivia Kaspenová, a pokud někoho miluju, vyrvu si ho ze života. Ne záměrně… a ani nezáměrně. Teď na jednoho takového koukám, na přeživšího své toxické, trpké lásky. Stojí devadesát metrů ode mě a probírá se starými nahrávkami.

Caleb. Jeho jméno mi omotá hlavu jako ostnatý drát a otevře pocity a rány, ze kterých už se dávno stala zjizvená tkáň. Srdce se mi snaží vyskočit z hrudníku a jediné, na co se zmůžu, je stát a sledovat ho. Už je to tři roky, co jsem ho viděla naposledy. Tenkrát mě při loučení varoval, abych se od něj držela dál. Nasaju do plic vlhký vzduch a pokouším se zkrotit rozbředlé emoce.

Chci jít za ním. Chci vidět, jak se mu oči blýsknou nenávistí. Hloupý nápad. Vykročím a už jsem skoro přes ulici u svého auta, když mě najednou zradí nohy. Konečky prstů mě brní vzrušením. Se zaťatými pěstmi se vrátím zpět k oknu. Tohle je moje strana města. Jak se tady opovažuje ukazovat?

Naklání se nad krabicemi s cédéčky, a když se otočí, aby se podíval na něco přes rameno, zahlédnu letmo jeho neobvyklý nos. Píchne mě u srdce. Pořád toho kluka miluju. Tohle poznání mě vyděsí. Myslela jsem, že už to mám vyřešené. Myslela jsem, že něco takového už zvládnu – že zvládnu nečekaný střet. Chodila jsem přece na terapii. Měla jsem tři roky na to, abych…

… se přes něj přenesla.

… se vyžívala v pocitu viny.

Ještě chvilku se utápím v emocích, než se k obchodu a Calebovi konečně otočím zády. Tohle nejde. Nemůžu se do té temnoty vrátit. Nadzvednu chodidlo, ale najednou se z mraků, které se nad Miami kupí asi týden, ozve zahřmění. Než stihnu udělat dva kroky, déšť začne nemilosrdně bušit o chodník a smáčí mi bílou košili. Urychleně couvnu pod markýzu obchodu. Dívám se na svůj starý Volkswagen Brouk skrz provazy vody. Stačilo by rychle přeběhnout a budu na cestě domů, ale najednou mě vyruší nějaký cizí hlas. Ucouvnu, protože si nejsem jistá, jestli mluví na mě.

„Obloha je rudá – to znamená trable.“

Otočím se na patě a zjistím, že ta osoba stojí přímo za mnou. Je blíž, než je společensky přijatelné. Vydám ze sebe zvuk vyjadřující překvapení a udělám krok dozadu. Ten člověk je odhadem o třicet centimetrů vyšší než já, samý sval, ovšem ne nepřitažlivým způsobem. Ruce drží v podivném úhlu, prsty napjaté a roztažené. Zaujme mě na něm mateřské znaménko, které má přímo uprostřed čela.

„Cože?“ zavrtím na něj zmateně hlavou. Snažím se mu kouknout přes rameno a zahlédnout Caleba. Je tam ještě? Mám jít dovnitř?

„To je staré námořnické pořekadlo.“ Pokrčí rameny.

Zdá se mi povědomý, a zatímco zvažuju, že mu řeknu, ať vypadne, snažím se vzpomenout, kde jsem ho viděla.

„Mám deštník.“ Zvedne květovanou věc s umělým držadlem ve tvaru kopretiny. „Můžu vás doprovodit k autu.“

Podívám se na nebe, které je opravdu temně červené. Oklepu se. Chci, aby mě nechal být, a chystám se mu to říct, ale najednou mě napadne – Co když je to znamení? Nebe je rudé. Vypadni odsud!

Prohlédnu si oprýskaný lak na nehtu u palce a zvažuju mužovu nabídku. Nejsem pověrčivá, ale ten člověk má deštník.

„Ne, děkuju,“ odmítnu nakonec. Pohodím hlavou směrem k obchodu za sebou, protože už jsem se rozmyslela.

„Fajn. Jak je libo, ale blíží se hurikán.“ Znovu pokrčí rameny a vstoupí do deště, aniž by si ten deštník otevřel.

Dívám se za ním. Jeho široká, prohnutá záda odrážejí kapky vody od zbytku jeho těla jako nějaká římsa. Je opravdu velký. Během několika vteřin ho pohltí déšť a už nerozeznám ani jeho siluetu. Mám pocit, že ho odněkud znám, ale takového člověka bych si snad pamatovala, kdybych se s ním setkala už dřív. Otočím se k obchodu. Na ceduli nad dveřmi je jasným, kudrlinkovým písmem napsáno Music Mushroom. Kouknu dovnitř přes výlohu a očima bloudím mezi regály. Caleb stojí pořád na stejném místě a naklání se nad sekcí s reggae hudbou. I z relativní dálky dokážu rozeznat, že se mračí.

Nemůže se rozhodnout. Uvědomím si, co to vyvádím, a ošiju se. Vždyť už ho ani neznám. Nemůžu přece vědět, co se mu honí hlavou.

Kéž by zvedl pohled a všiml si mě. Už nechci číhat pod markýzou jako nějaký slídil. Vzpamatuju se, seberu odvahu a vejdu dovnitř. Když mi ledový vzduch z klimatizace ofoukne vlhkou kůži, roztřesu se. Zahlédnu regál s vodními dýmkami po své levici, schovám se za něj a v zrcátku si zkontroluju make-up.

Zatímco sleduju Caleba skrz police, otřu si prstem rozmazanou řasenku pod očima. Až se objevím, musí to vypadat jako náhoda.

Přímo přede mnou stojí bong ve tvaru hlavy Boba Marleyho. Podívám se do jeho skleněných očí a nacvičuju si v nich překvapený výraz. Jsem znechucená, jak hluboko jsem klesla. Štípnu se do tváří, aby získaly zdravou barvu, a vylezu z úkrytu.

A je to tady.

Moje podpatky hlasitě klapou o zem. To jsem si mohla rovnou najmout trubače, který by můj příchod ohlásil. Překvapivě ani nezvedne hlavu. Když se blížím, klimatizace cvakne. Někdo k větracím otvorům přidělal limetkově zelené fáborky. Když začnou vlát, něco ucítím. Je to Calebova vůně: máta a pomeranč.

Jsem natolik blízko, abych rozeznala jizvu, která mu jemně kopíruje pravé oko – tu, po níž jsem tak ráda přejížděla prstem. Jeho přítomnost v obchodě má až nepříjemně silný dopad. Ženy – mladé i staré – po něm pokukují a naklání se k němu. Celý svět se kloní Calebu Drakeovi, a on si toho vůbec není vědom. Nechutný pohled.

Přitočím se k němu a natáhnu ruku pro cédéčko. Caleb si mě dál nevšímá a abecedně se probírá umělci. Sleduju jeho kroky, a když jsem jen pár centimetrů za ním, zničehonic se otočí. Zamrznu na místě a najednou bych se nejradši vypařila. Nakonec zabořím podpatky nervózně do podlahy a sleduju, jak si prohlíží mou tvář, jako kdyby mě nikdy neviděl, a pak přistane pohledem na plastovém čtverci v mé ruce. Jeho hlas slyším po třech letech.

„Je to dobrá kapela?“

Srdce se mi skoro zastaví šokem a žaludek mi ztěžkne, jako kdybych spolykala olovo.

Pořád mluví tím britským přízvukem, ale chybí mu jeho obvyklá ráznost. Něco mi nesedí.

„Ehm…“

Podívá se mi znovu do tváře a pořád si mě prohlíží, jako kdyby mě viděl poprvé.

„Pardon? Neslyšel jsem.“

Sakra, sakra, sakra.

„No, není špatná,“ řeknu a strčím cédéčko zpátky do regálu. Uběhne pár vteřin ticha. „Ale není to tvůj styl.“

Zatváří se zmateně. „Není to můj styl?“

Přikývnu.

„A co je teda můj styl?“ Zasměje se na mě očima.

Pořádně si ho prohlédnu a snažím se pochopit, co je to za hru, kterou hraje. Vždycky dokázal mimikou naprosto přesně vyjádřit, co cítí. Ovšem teď se tváří docela nevzrušeně. Odvážím se říct: „No, posloucháš spíš klasický rock… ale možná se mýlím.“ Lidi se mění.

„Klasický rock?“ zopakuje a kouká se mi na rty.

Vyvolá to ve mně vzpomínky a nechtěně se zachvěju. Nezačalo to přesně takovým pohledem?

„Omlouvám se,“ prohodí a sklopí oči k zemi. „Tohle je trapný, ale… no… já ani nevím, jaký styl se mi líbí. Nepamatuju si to.“

Civím na něj. To má být nějaký nechutný vtip – aby mi to oplatil?

„Nepamatuješ? Jak si to nemůžeš pamatovat?“

Caleb si promne šíji, svaly na pažích se mu napnou. „Ztratil jsem paměť při nehodě. Zní to pochybně, já vím. Ale pravda je, že nevím, co se mi líbí nebo líbilo. Takže se omlouvám, ovšem netuším, proč mi tohle říkáte.“

Otočí se k odchodu, protože moje tvář nejspíš odráží takový šok, až je mu to nepříjemné. Mám pocit, jako kdybych měla místo mozku rozmačkanou bramboru. Nic nedává smysl. Nic nesedí. Caleb neví, kdo jsem. Caleb neví, kdo jsem! S každým jeho krokem ke dveřím jsem zoufalejší. Hlas v mé hlavě křičí: „Zastav ho!“

„Počkej,“ pípnu. „Počkej… počkej!“ Tentokrát vykřiknu, až se na mě otočí skoro celý obchod. Uzemním lidi pohledem a pokračuju za Calebem. Když je u dveří, konečně se otočí. Mysli! Mysli! Zvednu prst, aby pochopil, že má počkat, a pak vyrazím k sekci s klasickým rockem. Netrvá dlouho, než najdu jeho oblíbené album. Vrátím se, pevně ho svírám v rukách, ovšem zastavím se o pár metrů dál. „Tohle se ti bude líbit,“ řeknu a hodím mu ho. Mířím trochu vedle, ale podaří se mu nahrávku chytit s grácií. Posmutněle se usměje.

Sleduju, jak jde k pokladně, zaplatí kartou, a pak mi zmizí ze života.

Ahoj – sbohem.

Proč jsem mu neřekla, kdo jsem? Teď už je pozdě. Snažím se pochopit, co se právě stalo. Zapomněl na mě.

2

SOUČASNOST

Jednu dobu jsem během posledního ročníku základní školy sledovala televizní detektivní seriál. Detektiv, do kterého jsem byla platonicky zamilovaná, se jmenoval Follagyn Beville. Jack Rozparovač moderní doby napadal prostitutky. Follagyn se ho snažil chytit. V jedné scéně vyslýchal vyžilou prostitutku se zplihlými blond vlasy a černými odrosty. Choulila se na hořčicově žluté pohovce a hladově šlukovala cigaretu. Páni, fantastická herečka! pomyslela jsem si tenkrát. Měla by za ten patos vyhrát Emmy nebo něco. V druhé ruce držela sklenici s whisky a rychle z ní usrkávala. Sledovala jsem každé její gesto, dychtivá po dramatu, a snažila se zapamatovat si všechno, co udělala. Později v noci jsem si nalila Pepsi a vhodila do ní několik kostek ledu. Pití jsem si odnesla k okennímu parapetu a zvedla ke rtům imaginární cigaretu.

„Nikdo mi nerozumí,“ zašeptala jsem směrem k oknu a zamlžila ho dechem. „Tenhle svět je – chladný.“ Usrkla jsem si Pepsi a zachrastila ledem.

Smysl pro drama mám i o dekádu a půl později. Den po mém nečekaném setkání s Calebem se městem prohání hurikán Phoebe, takže můžu zůstat doma, aniž bych si v práci musela vzít volno. Ležím v posteli zkroucená kolem lahve vodky.

Kolem odpoledne vylezu a přesunu se do koupelny. Elektřina funguje i navzdory třetímu stupni toho hurikánu, který řádí za okny. Využiju toho a napustím si vanu. Když jsem naložená v horké vodě, přehraju si tu situaci v hlavě asi milionkrát. Pokaždé skončí stejně; nevzpomíná si na mě.

Moje mopsice Pickles si lehne na předložku a bedlivě mě pozoruje. Je tak ošklivá, až je roztomilá.

„Caleb, Caleb, Caleb.“ Několikrát si to zopakuju pro sebe, abych zjistila, jestli to zní stejně jako dřív.

Caleb míval takový zvláštní zvyk. Když poprvé zaslechl něčí jméno, pořád si ho opakoval pozpátku. Já jsem byla Aivilo a on Belac. Připadalo mi to směšné, ale pak jsem dělala to samé. Nakonec se z toho stal tajný kód, když jsme někoho potřebovali pomluvit.

A teď si mě nepamatuje. Jak mohl zapomenout na někoho, koho miloval? I když jsem mu rozervala srdce na kusy. Vyleju trochu vodky do vany. Jak ho teď dostanu z hlavy? Ze svého depresivního stavu bych mohla udělat práci na plný úvazek. Takhle to dělají zpěváci country hudby. To by mi šlo. Párkrát si zazpívám refrén „Achy Breaky Heart“ a napiju se.

Pak palcem u nohy vytáhnu špunt a poslouchám chrchlání odtékající vody. Vylezu z vany, obléknu se a doplahočím se k lednici. Levný alkohol mi šplouchá v žaludku. Moje nouzová zásoba jídla se skládá ze dvou lahví farmářského dresinku, cibule a bločku vyzrálého čedaru. Nakrájím sýr i cibuli a zaleju je tím nízkotučným dresinkem. Zapnu překapávač na kávu a přehrávač. Je v něm to samé cédéčko, které jsem Calebovi hodila v obchodě. Pak vypiju hodně vodky.

Probudím se na podlaze v kuchyni s tváří utopenou v kaluži slin. V ruce svírám jednu roztrhanou a znovu slepenou fotku Caleba. Kromě nepatrného pulzování ve spáncích se cítím dobře. Rozhodla jsem se. Dneska začnu od začátku. Zapomenu na něj, nakoupím si nějaké zdravé jídlo a změním svůj zatracený život. Uklidím po sobě ten svůj opilecký bordel a slepenou fotku hodím do koše. Sbohem, včerejšku. Pak si vezmu kabelku a zamířím do nejbližších bio potravin.

První věc, kterou mi ten pitomý obchod nabídne, je závan silné vůně pačuli. Nakrčím nos a zadržuju dech, dokud neprojdu kolem obsluhy, kde stojí za pultem dívka mého věku a žvýká žvýkačku.

Vezmu si nákupní vozík, a když mířím do zadní části obchodu, míjím lahve s čističem aury od Madame Deerwood (nefunguje), Mločí oko a sáčky s pupečníkem asijským.

Pokud vím, tohle má být normální obchod se zeleninou, a ne zásobárna pro každého ezoterického magora v okolí třiceti kilometrů. S Calebem jsme tu nikdy nebyli, takže to je pro mě bezpečná zóna bez vzpomínek.

Vhodím do vozíku několik balíčků sušenek s mořskými řasami a chipsy pečené v troubě a vypravím se k ostrůvku se zmrzlinou. Minu ženu v tričku s nápisem „Jsem wiccanka, uvidíte mě na koštěti“. Nemá boty.

U zmrzliny se roztřesu.

„Zima?“

Otočím se tak rychle, že srazím ramenem několik balení vaflových kornoutů, a se zděšením sleduju, jak se řítí k zemi a tříští se jako moje myšlenky.

Caleb!

Zvedá jednu krabici po druhé a skládá si je do volné ruky. Když se na mě pousměje, dojde mi, že ho má reakce pobavila.

„Pardon, nechtěl jsem vás vyděsit.“

Velmi zdvořilé. A zase ten přízvuk.

„Co tady děláte?“ začnu mu radši vykat a ta slova vypustím z úst dřív, než je stačím zastavit.

Rozesměje se. „Já vás nesleduju, přísahám. Vlastně vám chci poděkovat za tu kapelu, co jste mi doporučila. Baví mě to – a dost.“ Ruce má v kapsách a houpe se na patách. „Víno,“ řekne najednou a pootočí svým prstenem na palci. Tohle dělával vždycky, když byl nervózní.

Nechápavě na něj civím.

„Jo, ptala jste se mě, co tady dělám,“ zopakuje zřetelně, jako kdyby mluvil na dítě. „Moje přítelkyně má ráda tohle víno a dá se sehnat jen tady… Organické.“ Při posledním slovu se zachechtá.

Přítelkyně? Přimhouřím oči. Jak je možné, že mě si nepamatuje, a ji ano?

„Takže…,“ prohodím, otevřu jeden z mrazáků a vytáhnu první věc, kterou uvidím. „Svou přítelkyni si pamatujete?“ Snažím se mluvit uvolněně, ale zním, jako kdyby měl ruce kolem mého krku a škrtil mě.

„Po té nehodě ne – to jsem si ji nepamatoval.“

Hned se cítím o trochu líp.

Vzpomenu si na okamžik, kdy jsem ji poprvé uviděla – když jsem před třemi lety provozovala po rozchodu špehovací rituál. Rozhodla jsem se, že svou náhradnici musím vidět, abych to v sobě mohla uzavřít. Bylo to ujeté, ale všichni máme nárok na trochu slídění.

Nasadila jsem si babiččin červený dostihový klobouk, protože měl širokou krempu, pod kterou jsem mohla schovat tvář, navíc byl stejně melodramatický jako moje osobnost. Pickles jsem vzala s sebou jako doplněk.

Leah Smithová. Tak se ta malá mrcha jmenovala. Byla stejně tak bohatá jako já chudá, šťastná jako já nešťastná, zrzavá, zatímco já tmavovlasá. Seznámil se s ní na nějaké snobské párty asi rok potom, co jsme se rozešli. Evidentně do toho skočili po hlavě, nebo on do toho skočil po hlavě, těžko říct.

Leah pracovala v kancelářské budově deset minut od mého bytu. Když jsem tam zaparkovala, měla jsem ještě hodinu času, než skončila v práci. Tu hodinu jsem se snažila namluvit si, že moje chování je naprosto v normě.

Leah vycházela z budovy přesně v šest hodin a pět minut odpoledne a na předloktí se jí vesele pohupovala kabelka od Prady. Kráčela jako žena, která moc dobře ví, že jí celý svět zírá na prsa. Sledovala jsem její klapot v zelených jehlách, zatímco jsem svírala volant. Nenáviděla jsem ty její dlouhé tmavě zrzavé vlasy, které se jí hustě spouštěly ve vlnách po zádech. Nesnášela jsem, jak na své kolegy při rozloučení roztomile mávala prstíky. Nesnášela jsem se za to, že se mi líbily její boty.

Hledám v jeho očích odpovědi, a zatímco se snažím vymanit hlavu z minulosti, zeptám se: „Takže, vy dva jste pořád spolu, i když nevíte, kdo to je?“

Čekám, že se postaví do defenzivy, ale místo toho se ušklíbne. „Celé ji to hrozně sebralo. Je to skvělá holka a mám v ní v tomhle oporu.“ Nepodívá se na mě, když řekne „v tomhle“.

„Nechcete zajít na kafe?“ nabídne mi. „Můžu vás do toho dojemného příběhu zasvětit.“

Ucítím v chodidlech zvláštní brnění, které se mi pomalu rozleze po celém těle. Kdyby si mě aspoň trochu pamatoval, tohle by se nedělo. Bylo by to šílené – přesně ten typ situace, již bych mohla využít.

„Nemůžu.“ Teď jsem na sebe pyšná. Ovšem mou odpověď bere stejně vážně jako všechna moje odmítnutí během těch pár let, co jsme spolu chodili – usmívá se, jako kdybych to snad nemohla myslet vážně.

„Ale můžete. Berte to tak, že mi uděláte laskavost.“

Nakloním hlavu.

„Potřebuju nějaké nové přátele – dobrý vliv.“

Otevřu ústa a vydám ze sebe táhlé tsss.

Caleb zvedne obočí.

„Já nemám na lidi dobrý vliv,“ podotknu a rozpačitě zamrkám.

Přenesu váhu z jedné nohy na druhou a snažím se rozptýlit sklenicí maraschino třešní. Mohla bych tu sklenicí vzít, hodit mu ji na hlavu a zdrhnout, nebo s ním můžu zajít na to kafe. Je to přece jenom kafe. Ne sex, ani vztah, jen kamarádský pokec dvou lidí, kteří se vlastně neznají.

„Fajn, kafe.“ Když ve svém hlase zaslechnu nadšení, oklepu se. Jsem ne-chut-ná.

„Bezva.“ Usměje se.

„O dva bloky dál, na severozápadním rohu, je kavárna. Můžeme se tam potkat za půl hodiny,“ řeknu a v duchu se snažím spočítat, jak dlouho mi bude trvat cesta domů, abych se dala do kupy. Řekni, že to nezvládneš. Že máš na práci něco jiného…

„Půl hodiny,“ zopakuje a sleduje mé rty. Ostentativně je semknu a Caleb skloní hlavu, aby skryl úsměv. Otočím se a poklidně odcházím uličkou. Cítím v zádech jeho pohled.

Nechám vozík vozíkem, jakmile jsem z dohledu, a spěchám k východu. Žabky mi v tom spěchu pleskají o paty.

Domů se dostanu v rekordním čase. Sousedka Rosebud mi zrovna klepe na dveře s cibulí v ruce. Jestli mě uvidí, budu muset strpět dvouhodinovou jednostrannou konverzaci o jejím Bertiem a jeho problému s dnou. Zatím se schovám za křoví. Když to po pěti minutách konečně vzdá, pálí mě stehenní svaly z dřepění a potřebuju se vyčurat.

První věc, kterou udělám, když za sebou zabouchnu dveře od bytu, je, že z koše vytáhnu Calebovu fotku. Očistím ji od vaječných skořápek a schovám do šuplíku s příbory.

Za patnáct minut vycházím z domu tak nervózní, až musím usilovně myslet na to, abych nezakopla. Ta jízda přes tři bloky jsou muka. Nadávám si a dvakrát to málem otočím zpět. Na parkovišti zastavím trochu prudce a hnu si krkem.

Kavárna je plná tmavomodrých zdí a mozaik. Intenzivní prostředí, depresivní a útulné zároveň. Starbucks se nachází jen o tři bloky dál, to znamená, že tenhle podnik je rezervovaný pro vážnější klientelu – umělecké typy, které se tady krčí nad svými MacBooky.

„Čau, Livie,“ zamává na mě malý pankáč za pokladnou.

Usměju se na něj. Když míjím nástěnku, něčeho si všimnu. Mezi letáky je připíchnutá fotka muže. Přistoupím blíž a zatrne ve mně. Pod jeho tváří je tučným písmem napsáno HLEDANÝ. Je to ten muž, kterého jsem potkala před Music Mushroom – ten s deštníkem!

DOBSON SCOTT ORCHARD

NAROZEN 7. 9. 1960

HLEDANÝ ZA ÚNOS, ZNÁSILNĚNÍ A PŘEPADENÍ.

CHARAKTERISTICKÝ ZNAK:

MATAŘSKÉ ZNAMÉNKO NA ČELE.

To znaménko! To je ono. Co by se stalo, kdybych s ním odešla? Radši tu představu vyženu z hlavy a zapamatuju si číslo na konci stránky. Kdybych ten den nepotkala Caleba, možná bych se tím mužem nechala doprovodit k autu.

Na Dobsona zapomenu, jakmile Caleba spatřím.

Sedí u malého stolku v rohu a nepřítomně civí na jeho desku. Když si ke rtům zvedne porcelánový šálek, vzpomenu si, jak to samé dělal před několika lety v mém bytě. Rozbuší se mi srdce.

Když se přiblížím, všimne si mě.

„Zdravím, objednal jsem vám latté,“ řekne a vstane. Jedním rychlým pohledem si mě prohlédne od hlavy až k patě. Dobře jsem se upravila. Odhrnu si tmavý pramen vlasů z tváře a pousměju se. Jsem nesvá a třesou se mi ruce. Když mi podá ruku, na okamžik zaváhám, než ji přijmu.

„Caleb Drake,“ představí se. „Měl bych podotknout, že se obvykle ženám představím, než je pozvu na kafe, ale vlastně si to nepamatuju.“

Svému příšernému vtipu se rozpačitě zasměje. Při podání ruky mi dotek jeho kůže připadá povědomý. Na vteřinu zavřu oči a nechám se unést absurditou tohohle setkání.

„Olivia Kaspenová. Děkuju za pozvání.“

Když se posadíme, začnu si do kávy sypat cukr a sleduju Calebovu tvář. Vždycky si ze mě utahoval, že moje kafe je tak sladké, až mu z toho trnou zuby. Sám pije horký čaj, jako správný Brit. Vždycky jsem to považovala za okouzlující a vznešené. Vlastně pořád považuju.

„Takže, co jsi řekl přítelkyni, Calebe?“ zeptám se a napiju se.

Začnu si houpat botou na špičce palce, což ho vždycky strašně vytáčelo. Všimnu si, jak se mi podívá na nohu, a chvíli mám pocit, že ji čapne, aby ji zastavil.

„Pověděl jsem jí, že potřebuju nějaký čas, abych si to všechno srovnal v hlavě. To musí být pro ženu hrozná věc, že jo?“ zeptá se.

Přikývnu.

„Nicméně okamžitě se rozbrečela. Vůbec jsem netušil, co mám dělat.“

„To mě mrzí,“ zalžu.

Pihovatý ksichtík se bude dneska večer mazlit s odmítnutím. Úžasná věc.

„Takže,“ řeknu, „amnézie.“

Caleb přikývne a sklopí oči ke stolu. Nepřítomně krouží prstem po desce.

„Jo, říká se tomu selektivní amnézie. Doktoři, osm z nich, mi sdělili, že je to jen dočasné.“

Při slově dočasné se zamyšleně nadechnu. To by znamenalo, že moje doba strávená v jeho společnosti je dočasná třeba jako barva na vlasy nebo příval adrenalinu. Beru oboje. Jsem na kafi s mužem, který mě dřív nenáviděl; dočasná není sprosté slovo.

„Jak se to stalo?“ zeptám se.

Caleb si odkašle a rozhlédne se kolem, jako kdyby kontroloval, jestli nás někdo neposlouchá.

„Copak? Příliš osobní?“ Nedaří se mi zadržet smích.

Zdá se mi divné, že přede mnou tak váhá. Když jsme byli spolu, říkal mi všechno – i věci, které by se většina mužů styděla sdílet se svými polovičkami. I po těch letech do něj vidím a je znát, že mu není příjemné podělit se se mnou o detaily svého problému.

„Já nevím. Asi bychom pro začátek mohli začít lehčím tématem, než se ti svěřím se svými tajemstvími. Třeba jaká je moje oblíbená barva.“

Usměju se. „A pamatuješ si to?“

Když Caleb zavrtí hlavou, oba se rozesmějeme.

Povzdechnu si a hraju si s šálkem. Když jsme spolu začali chodit, jednou jsem se ho na jeho oblíbenou barvu zeptala. Místo toho, aby mi normálně odpověděl, mě donutil nastoupit do auta s tím, že mi to musí ukázat.

„Tohle je směšný, musím se učit na test,“ stěžovala jsem si.

Jeli jsme dvacet minut, uvnitř auta řval ten příšerný rap, který tak rád poslouchal, a nakonec jsme zastavili na mezinárodním letišti v Miami.

„Tohle,“ řekl a ukázal na světla lemující ranvej, „je má oblíbená barva.“

„To je modrá,“ podotkla jsem. „Co je na tom?“

„To není jen tak obyčejná modrá. To je letištní modrá,“ opravil mě. „Na to nesmíš nikdy zapomenout.“

Otočila jsem se zpátky k ranveji, abych si světla pořádně prohlédla. Tajemná barva; jako žhavé plameny hořící modře. Kde bych tak mohla sehnat košili ve stejné barvě?

Když se na něj teď dívám, ta vzpomínka je v mé hlavě jasná, ovšem v té jeho chybí. Jaké to asi je zapomenout svou oblíbenou barvu? Nebo na holku, která vám rozervala srdce?

Letištní modrá mě děsí doteď. Stala se pro mě symbolem našeho rozpadlého vztahu a mé neschopnosti se přes to přenést. Podělaná letištní modrá.

„Tvoje oblíbená barva je modrá,“ řeknu, „a moje červená. A když jsme teď nejlepší kamarádi, řekni mi, co se stalo.“

„Takže modrá,“ prohodí s úsměvem. „Autonehoda. Jeli jsme s kolegou na služební cestu do Scrantonu. Hustě sněžilo. Auto sjelo ze silnice a omotalo se kolem stromu. Utrpěl jsem vážné zranění hlavy…“ Odmlčí se, jako kdyby ho ta historka už nudila. Je mi jasné, že ji musel vyprávět několikrát.

Nemusím se ho ptát, kde pracuje. Je investiční bankéř. Pracuje pro společnost svého nevlastního otce a je bohatý.

„A co tvůj kolega?“

„Nepřežil.“ Svěsí ramena.

Kousnu se do rtu. Když někdo zemře, neumím to se slovy, abych správně projevila soustrast. Po smrti mé matky mi lidé říkali věty, které mě štvaly. Bezvýznamné, naučené fráze postrádající váhu. „Mrzí mě to…,“ i když to nebyla jejich chyba, a „kdybych mohl něco udělat…“, i když jsme oba věděli, že se nic dělat nedá. Radši změním téma, než abych pronášela tyhle fráze.

„A tu nehodu si pamatuješ?“

„Pamatuju si, jak jsem se probral. Nic předtím.“

„Ani jméno?“

Zavrtí hlavou.

„Dobrá zpráva je, že doktoři tvrdí, že si vzpomenu. Mám být trpělivý a je to jen otázka času.“

Dobrá zpráva je, že si zatím nevzpomněl. Pro mě. Kdyby ano, teď bychom spolu nemluvili.

„V šuplíku s ponožkami jsem našel zásnubní prsten.“ Tohle přiznání je nečekané – zaskočí mi káva. „Pardon.“ Poplácá mě po zádech. Začnu slzet a odkašlu si. „Vážně jsem to někomu potřeboval říct. Měl jsem ji požádat o ruku, a teď ani nevím, kdo je.“

Páni… Páni! Mám pocit, jako kdyby mi někdo do vany vhodil fén. Věděla jsem, že se přes náš vztah přenesl – špehovala jsem ho přece – ale svatba? Když na to pomyslím, udělá se mi zle.

„A co si o tvém zdravotním stavu myslí rodiče?“ zeptám se a stočím rozhovor jiným směrem. Chce se mi smát, když si představím Leah v bílých šatech. Mnohem víc se k ní hodí laciné prádlo a striptýzová tyč.

„Moje matka se na mě dívá, jako kdybych ji nějak podvedl, a táta mě neustále plácá po zádech a vždycky řekne: ‚Brzy budeš zpátky, kamaráde. Všechno bude v pohodě, Calebe.‘“ Když své rodiče napodobí, usměju se. „Já vím, že to zní sobecky, ale chci, aby mě chvíli nechali na pokoji a abych si to mohl v hlavě srovnat sám – chápeš?“

Ne, ale přikývnu.

„Pořád se ptám sám sebe, proč si nemůžu vzpomenout. Jestli byl můj život tak skvělý, jak všichni tvrdí, proč se mi nic z toho nezdá povědomé?“

Netuším, co na to říct. Caleb, kterého jsem znala, míval všechno pod kontrolou. Vždycky jsem si myslela, že ho Jewel měla přečteného – byl citlivý, ale natolik vyrovnaný, aby to nepřeháněl. Tenhle Caleb je zlomený a zmatený a vylívá si srdce cizímu člověku. Chtěla bych ho políbit a vyhladit mu tu ustaranou vrásku mezi obočím. Místo toho sedím nehnutě na židli a bojuju s nutkáním povědět mu o tom, co nás rozdělilo.

„A co ty, Olivie Kaspenová? Jaký je tvůj životní příběh?“

„Můj… ehm… žádný není.“ Jsem jeho otázkou tak zaskočená, až se mi začnou třást ruce.

„Ale no tak, já jsem ti řekl všechno,“ žadoní.

„Všechno, co si pamatuješ,“ podotknu. „Jak dlouho už tu amnézii máš?“

„Tři měsíce.“

„Takže, tři měsíce mého života. To jsem jen četla a pracovala. Tady máš odpověď.“

„Mám tak nějak pocit, že tam toho bude víc.“ Prohlédne si mou tvář. Mám dojem, jako kdyby z ní chtěl vygenerovat mou minulost.

Kéž by to nedělal – kéž by se mě nesnažil prokouknout. Nikdy jsem před ním neuměla předstírat.

„Hele, až se ti vrátí paměť a vzpomeneš si na všechna tajemství ze své minulosti, můžeš u mě přespat a všechno ti povím; ale do té doby máme amnézii oba.“

Srdečně se rozesměje a já musím skrýt úsměv za okrajem hrnku.

„To nezní špatně,“ zaflirtuje.

„Jo? A pročpak?“

„No, právě jsi mi dala důvod, abych tě znovu viděl, a navíc se můžu těšit na fajn večer.“

Začervenám se a rozhodnu se, že mu nic neřeknu. Stejně si nakonec vzpomene a celá tahle šaráda se mi zbortí před očima jako domek z karet. Do té doby ho mám zpět a toho se budu držet, jak dlouho to jen bude možné.

3

MINULOST

Ten den, kdy jsem Caleba Drakea potkala, se můj svět najednou jevil v mnohem živějších barvách. Odehrálo se to během toho příšerného zkouškového období, kdy všichni studenti začali vypadat jako zombie s kruhy pod očima. Právě jsem vyšla z knihovny a nebe se mračilo jako před deštěm. Vynadala jsem si, že jsem si nevzala deštník, a spěchala na kolej. Když začalo pršet, byla jsem v polovině cesty. Schovala jsem se pod vrbu a dívala se naštvaně nahoru k větvím, jako kdyby ta průtrž byla vina toho stromu. V tu chvíli se nade mnou najednou někdo naparoval; asi omámený svým vlastním pěkným vzhledem.

„Co ti ten strom provedl?“

Když jsem zjistila, kdo to je, ušklíbla jsem se. Zasmál se a defenzivně zvedl ruce.

„Jen otázka, sluníčko. Nebij mě.“

Upřela jsem na něj pohled. „Potřebuješ něco?“

Chvilku jsem měla pocit, že jsem v jeho tváři spatřila náznak nejistoty, ale najednou to bylo pryč a zase se sebejistě usmíval.

„Jen jsem chtěl zjistit, proč se na ten strom tak mračíš,“ zopakoval svůj trapný úvod.

Když jsem se mu podívala přes rameno, všimla jsem si, že po nás pokukuje parta idiotů z basketbalu. Sledoval můj pohled a nejspíš musel tu svou bandu krys probodnout pohledem, protože se okamžitě rozutekli. Pak se otočil zpátky na mě.

Jasně… měla jsem mu odpovědět.

Dívala jsem se na ten strom jako na špatně upletenou vánočku a došlo mi, že jsem se opravdu musela tvářit hrozně.

„Snažíš se se mnou flirtovat?“ zeptala jsem se.

Vydal ze sebe přiškrcený zvuk. „Caleb Drake.“

„Prosím?“

„Moje jméno,“ zopakoval a podal mi ruku.

Caleb Drake bylo v kampusu nechvalně proslulé jméno a neměla jsem v úmyslu se připojit k jeho fanklubu. Chladně jsem mu potřásla rukou, aby mu bylo jasné, že mě neoblbnul.

„Jo, snažil jsem se s tebou flirtovat. Ale odpálkovala jsi mě.“

Zvedla jsem obočí a vyloudila nucený úsměv. Fajn, chtěla jsem to vyřešit rychle. Sportovní mozky neuměly nikdy udržet pozornost moc dlouho.

„Hele, fakt bych tu ráda stála a krmila tvé ego, ale musím jít.“

Prošla jsem kolem něj a s radostí si vzpomněla na šlehačku a zmrzlinu, které na mě čekaly v lednici. Řekla jsem si, že k tomu přidám čokoládovou polevu a udělám si pořádný milkšejk.

Jeho smích mě málem zastavil těsně před okrajem chodníku, ovšem pokračovala jsem dál.

„Kdyby ses narodila jako zvíře, byla bys lama,“ zavolal za mnou.

A to mě zastavilo. Vážně mě ten kretén přirovnal k tomuhle chlupatému zvířeti?

„A to jako proč?“ Zůstala jsem k němu zády, ale koukala úkosem.

„Vygoogli si to.“

Vážně se to děje? Otočila jsem k němu pomalu hlavu, stejně jako v hororech o exorcismu, a probodla ho pohledem. Tvářil se tak sebejistě.

„Uvidíme se,“ prohodil, zastrčil si ruce do kapes a zamířil zpátky ke své partě.

Obrátila jsem oči v sloup. Doufám, že se nikdy neuvidíme. Celou cestu na kolej jsem zuřila. Než jsem stačila chytnout za kliku od pokoje, dveře se rozletěly. Moje spolubydlící z prváku.

„Proč s tebou mluvil?“

Byla to sladká, světlooká blondýnka a byla tak roztomilá, že jste ji ani nemohli nenávidět.

„Nabírá členky do svého fanklubu. Dala jsem mu tvé jméno, Cam.“

„Vážně, Olivie, co ti říkal?“ Sledovala mě, zatímco jsem si rovnala knihy na stole. Když jsem se ji pokusila ignorovat, začala mi na hlavu házet lentilky.

„Jen se chtěl předvést před kámošema. O nic nešlo, fakt.“

Chvíli mě nechala být. Pak mi znovu zablokovala cestu, když jsem se chystala jít k lednici a vypít celou šlehačku.

„Ty jsi tak zabedněná!“

„Zabedněná?“ Zavrtěla jsem nevěřícně hlavou. „Chceš říct, že jsem hloupá?“ Toužebně jsem se podívala přes její rameno k lednici.

„Caleb Drake nedolejzá za holkama; holky dolejzaj za ním. Právě udělal něco, co nikdy nedělá, a tys ho odpálkovala!“

„Jsem mu ukradená,“ řekla jsem s povzdechem. „Jen se předváděl.“

„Tak se předváděl, no. Koho to zajímá? Může si to dovolit. Je boží!“

Napodobila jsem, že se mi zvedá žaludek.

„Olivie,“ pokračovala, „život není jen škola a knížky!“ Schválně mi shodila učebnice ze stolu. „Kluci jsou… Umí… umí prostě věci,“ dodala a kývla na mě.

„Ty,“ řekla jsem a dloubla ji do žeber, „jsi coura.“

Sebrala jsem knihy z podlahy a začala se učit.

„O-li-vi-e!“

Pořádně jsem zavřela oči. Nesnášela jsem, když takhle slabikovala mé jméno.

„Hm?“

Vytrhla mi učebnici z rukou.

„Hele, ty nevděčná puritánko.“ Chytla mě za bradu, abych se na ni podívala. „Určitě s tebou bude zase chtít mluvit. Protože jsi ho odmítla. Líbí se mu to – a až s tebou teda bude chtít mluvit,“ pootevřenou pusu mi zakryla dlaní, abych mlčela, „tak si s ním popovídáš a zaflirtuješ. Jasný?“

Pokrčila jsem rameny.

Cammie vykřikla: „Ježišikriste!“ a zavřela se v koupelně.

Ani v nejmenším mě nezajímalo, jaký měl Caleb Drake vliv na ženské osazenstvo kampusu. Nic pro mě neznamenal. Byla jsem nepolapitelná. Konec.

Cammie měla pravdu. Ke konci týdne, když jsem se celý den učila, mě začala přemlouvat, abych s ní šla na basketbalový zápas.

„Koupím ti horkou čokoládu.“

„Se šlehačkou navíc?“

„Klidně s modrým z nebe, když sebou pohneš!“

O deset minut později jsem seděla na tribuně a usrkávala z kelímku horkou čokoládu s extra šlehačkou. Cammie mě ignorovala, takže jsem svého rozhodnutí hned litovala. Caleb Drake rotoval po hřišti jako káča. Upřímně, točila se mi z něj hlava, když jsem ho sledovala.

V poločase jsem se zvedla, abych si odskočila. Snažila jsem se protáhnout kolem Cammie, když na hřiště vešel prezident studentské rady a vyzval k tichu.

„Laura Hilbersonová, jedna z našich studentek, se už více než pět dní neukázala na koleji,“ oznámil do mikrofonu. Zastavila jsem se. „Její rodiče a stejně tak i zaměstnanci univerzity vás všechny vyzývají, abyste za nimi okamžitě přišli, pokud máte o Lauře nějaké informace. Díky. Užijte si zbytek zápasu.“

Během prvního ročníku jsem Lauru potkávala na několika přednáškách. Někteří studenti čas od času na pár dní zmizeli, když pro ně studium začalo být příliš stresující. Nejspíš se schovávala u nějaké kamarádky doma, cpala se tam čokoládou a nadávala na profesory. Lidi občas dělají z komára velblouda.

„V prváku chodila s Calebem,“ zašeptala Cammie. „Jsem zvědavá, jestli se teď dokáže soustředit na zbytek hry.“

Podívala jsem se na něj. Seděl zrovna na lavičce a pil vodu. Vypadal uvolněně. Idiot. Stalo se to během čtvrté čtvrtiny, když nastala asi minutová prodleva a druhý tým vyrovnával na 72:72. Kdyby mě na to Cammie neupozornila, vůbec bych si toho nevšimla, protože jsem posledních dvacet minut strávila sundáváním žmolků ze svého svetru.

Caleb Drake stál za čarou volného hodu a připravoval se na nejdůležitější chvíli večera. Zdál se klidný, jako kdyby dávno věděl, že to zvládne. Poprvé nastalo v hale naprosté ticho. Přestala jsem odtrhávat žmolky a se zaujetím se posadila rovně. Chtěla jsem, aby se trefil. Vím, že to je opovrženíhodné, ale bylo to tak. Pro jednou jsem tu mánii kolem Caleba chápala. Byl jako jalapeňo: na povrchu jemný, ale vnitřně vás dokázal rozpálit. Nejradši bych si do něj kousla.

Otočila jsem se ke Cammie, jejíž oči byly vytřeštěné očekáváním. Teď šlo o něco důležitého. Pak jsem se koukla zpět na hřiště. A cukla jsem sebou. Caleb mě sledoval. Všichni studenti se dívali na něj a on na mě. Než stačil rozhodčí zapískat, strčil si Caleb míč do podpaží a rozeběhl se ke svému trenérovi.

„Co se děje? Co se děje?“ Cammie nervózně přešlapovala a culíky se jí houpaly do rytmu hudby.

Něco nebylo v pořádku. Ošila jsem se a přehodila nohu přes nohu a pak ji dala zase zpátky. Caleb právě předával míč trenérovi. Najednou jsem měla pocit, jako kdybych seděla v sauně.

„Olivie, on jde po schodech! A jde směrem k nám!“ vykřikla Cammie.

Svezla jsem se do sedačky. Tohle nemůže být pravda. Mířil přímo ke mně. Začala jsem předstírat, že jsem zaneprázdněná a hledám něco v kabelce. Když se u mě zastavil, překvapeně jsem k němu zvedla hlavu.

„Olivie,“ řekl a dřepl si ke mně, aby mi viděl do očí. „Olivie Kaspenová.“

Všimla jsem si, že Cammie spadla brada a otočila se k nám snad celá hala.

„Bravo, zjistil sis moje jméno.“ A pak jsem šeptem dodala: „Co to k sakru děláš?“

Ignoroval to. „Pro kampus jsi docela záhadou.“ Jeho hlas byl chraplavý, a kdyby vám jím zašeptal do ucha, dostali byste husí kůži.

Odkašlala jsem si a snažila se vypadat otráveně. „Půjdeš konečně k věci, nebo jsi pozastavil hru, aby ses mohl chlubit svými detektivními schopnostmi?“

Zasmál se. Podíval se k podlaze a pak znovu na mě. „Když se trefím, půjdeš se mnou na rande?“ Pohledem těkal mezi mými rty a očima.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska a jiné lži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.