Copyright © Stephen King, 2004

Original English title: Dark Tower (DARK TOWER VII)

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd

Translation © Linda Bartošková, 2006

Translation © Miroslav Jindra (překlad básně Roberta Browninga)

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-267-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-268-6 (mobi)

Ten, kdo mluví a přitom pozorně nenaslouchá, je němý.

Proto je tato poslední kniha cyklu o Temné věži věnována tobě,

věrný čtenáři.

Dlouhé dny a příjemné noci.

Nic neslyším – jen halas rve mi uši,

z něhož se jména dávných druhů noří,

a vzpomínkami dosud teskně hoří:

jeden byl velký silák, druhý duši

by za vítězství dal a třetí krušil

nepřátel řady na souši i moři.

Teď stáli v řadě tam a na mne zpět

jen mlčky hleděli. My mnohou řež

po boku bok jsme kdysi vedli. Kéž

stojí při mně, až mi tento svět

dá sbohem! Na roh jsem zadul naposled:

„Já, rytíř Roland, zdravím Temnou věž!“

– Robert Browning,

„Já, rytíř Roland, přišel k Temné věži.“

(přel. Miroslav Jindra)

Narodil jsem se

s bouchačkou v ruce,

a s tou bouchačkou

vydám i svý poslední svědectví.

– Bad Company

Čím jsem se to stal?

Příteli můj milovanej,

všichni, co jsem znal,

mávaj na rozloučenou.

Tys mohl mít všechno,

mou říši špinavou,

nechám tě tu trčet

s duší bolavou

– Trent Renzor

Část první
Malý Červený král
Dan-tete

Kapitola I
Callahan a upíři

JEDNA

Père Don Callahan býval kdysi katolickým knězem v jednom městečku, ‚Salem’s Lot se jmenovalo, ale dnes už je na žádné mapě nenajdete. Callahanovi to bylo jedno. Takové pojmy jako realita pro něj dávno ztratily význam.

Tento bývalý kněz nyní v ruce třímal pohanský předmět, želvu vyřezanou ze slonoviny. V tlamce měla prasklinku a na zádech škrábanec ve tvaru otazníku, ale jinak to byla nádherná věcička.

Nádherná a mocná. Cítil tu moc v ruce jako vysoké napětí.

„Jak je líbezná,“ zašeptal chlapci, který stál vedle něj. „To je želva Maturin? Je, viď?“

Ten chlapec se jmenoval Jake Chambers a prošel dlouhou cestou, než se vrátil na téměř stejné místo, odkud vyšel, tedy na Manhattan. „Nevím,“ řekl. „Ona jí říká sköldpadda a možná nám pomůže, ale nemůže pozabíjet ohaře, kteří na nás uvnitř čekají.“ Kývl směrem k Jižanskému prasátku a uvažoval, jestli myslel na Susannah nebo Miu, když použil to všeobecné femininum ona. Kdysi by byl řekl, že na tom nesejde, protože obě ženy jsou příliš těsně propojeny. Teď však na tom podle něj záleželo, nebo brzy záležet bude.

„Připraven?“ zeptal se Jake père Callahana a mínil tím Připraven vytrvat? Připraven bojovat? Připraven zabíjet?

„Jistě,“ odpověděl Callahan klidně. Zastrčil slonovinovou želvu s moudrýma očima a poškrábaným krunýřem do náprsní kapsy k náhradním nábojům do pistole, kterou nosil, a pak tu krásnou věcičku ještě jednou pohladil, aby se přesvědčil, že je bezpečně schovaná. „Budu střílet, dokud mi nedojdou náboje, a jestli mi náboje dojdou dřív, než mě zabijí, budu je… mlátit pažbou.“

Odmlčel se jen na kratičko, takže si toho zaváhání Jake nevšiml. Jenže v té odmlce k otci Callahanovi promluvila Bílá. Byla to síla, kterou znal odedávna, už od dětství, i když mezitím prožil několik zlých malověrných let, v nichž důvěra v tuto základní sílu nejprve vybledla a potom se vytratila docela. Ale ty dny byly pryč, Bílá opět patřila k němu a on říkal Bohu díky.

Jake přikyvoval a cosi povídal, ale Callahan ho sotva slyšel. Co Jake říkal, nebylo důležité. Důležité bylo to, co říkal ten druhý hlas – hlas čehosi

(Gana)

možná příliš velikého, než aby se to nazývalo Bůh.

Chlapec musí jít dál, řekl mu ten hlas. Ať se tu stane cokoliv, ať to dopadne jakkoliv, ten chlapec musí jít dál. Tvoje role v příběhu je skoro u konce. Jeho nikoli.

Prošli kolem nápisu na chromovém stojanu (ZAVŘENO SOUKROMÁ AKCE) a Jakeův zvláštní přítel Ochu capal mezi nimi s hlavou zvednutou a čenichem svraštělým v obvyklém zubatém úsměvu. Když vystoupali po schodech, sáhl Jake do tkané torby, kterou Susannah-Mia vynesla z Calla Bryn Sturgisu, a vytáhl dva talíře – orizy. Klepl jimi o sebe, přikývl, když uslyšel tupé zazvonění, a potom řekl: „Teď se podíváme na tebe.“

Callahan zvedl ruger, který Jake vynesl z Calla New Yorku a znovu ho do něj vnesl. Život je kolo a všichni říkáme díky. Na okamžik père podržel hlaveň rugeru u pravé tváře jako duelant. Potom si sáhl na náprsní kapsu, ve které se skrývaly náboje a želva. Sköldpadda.

Jake přikývl. „Jakmile budeme uvnitř, budeme se držet u sebe. Pořád u sebe, Ochu mezi námi. Na tři. A až začneme, nezastavíme se.“

„Nezastavíme se.“

„Správně. Připraven?“

„Ano. Bůh tě miluje, chlapče.“

„A tebe taky, père. Jedna… dvě… tři.“ Jake otevřel dveře a společně vešli do kalného světla a sladké pronikavé vůně pečeného masa.

DVĚ

Jake byl přesvědčen, že kráčí na jistou smrt, a při tom myslel na dvě věci, které mu řekl Roland Deschain, jeho pravý otec. Bitvy, které trvají pět minut, jsou zřídlem legend, jež přetrvají tisíc let. A ještě: Nemusíš umřít šťastný, až přijde tvůj čas, ale musíš umřít spokojený, protože jsi prožil svůj život od začátku až do konce a všechno slouží ka.

Jake Chambers přehlížel interiér Jižanského prasátka spokojeně.

TŘI

A vše viděl zároveň křišťálově jasně. Smysly měl natolik zbystřené, že cítil nejen pečené maso, ale také rozmarýn, kterým bylo okořeněno. Slyšel nejenom klidný rytmus svého dechu, ale také šumění podobné příboji, jak mu krev stoupala po jedné straně krku do mozku a na druhé straně uháněla k srdci.

Také si připomněl Rolandova slova o tom, že i ta nejkratší bitva, od prvního výstřelu po posledního padlého, připadá účastníkům dlouhá. Čas byl pružnější, natahoval se tolik, až zmizel. Jake tehdy přikyvoval, jako by rozuměl, i když nerozuměl ničemu.

Teď pochopil.

Jeho první myšlenka zněla, že je jich strašně moc – příliš, příliš mnoho. Odhadoval jejich počet na stovku a většinu z nich tvořili ti, o kterých père Callahan mluvil jako o „ničemných mužích“. (Byly mezi nimi i ničemné ženy, ale Jake nepochyboval, že jsou stejného ražení.) Mezi nimi tu a tam postávaly postavy méně masité než ničemní folken a některé hubené jako šermířské zbraně, s pletí popelavou a těly obklopenými namodralou aurou, a to museli být upíři.

Ochu stál Jakeovi u nohy, liščí tvářičku přísně staženou, a hluboko v hrdle kňučel.

Ta vůně pečeného masa, která se vznášela ve vzduchu, nepatřila vepřovému.

ČTYŘI

Rozestup tři metry a udržovat ho neustále, père – to říkal Jake venku na chodníku, a i když se blížili teprve k pultu, u něhož stává majitel podniku, Callahan se pohyboval napravo od Jakea a dával pozor, aby udržoval patřičnou vzdálenost.

Jake mu také říkal, aby křičel ze všech sil a co nejdéle, a Callahan se zrovna chystal otevřít ústa a začít, když v něm znovu promluvil hlas Bílé. Pronesl jediné slovo, ale to stačilo.

Sköldpadda, řekl.

Callahan dosud držel ruger u své pravé tváře. Nyní sáhl levou rukou do náprsní kapsy. Scénu před sebou nevnímal tak přecitlivěle jako jeho mladý společník, ale viděl hodně: oranžovokarmínové elektrické flambeaux na stěnách, svíčky na všech stolech zastrčené do skleněných nádob, které měly světlejší, dušičkovější oranžový nádech, lesklé prostírání. Na levé stěně jídelny visela tapiserie zobrazující rytíře a dámy sedící u dlouhého hodovního stolu. Vládla tu jistá atmosféra – Callahan si nebyl zcela jist, co ji vyvolalo, různé náznaky a podněty byly příliš jemné – jako mezi lidmi, kteří byli svědky něčeho neobvyklého: třeba požáru v kuchyni nebo automobilové nehody na ulici.

Nebo viděli ženu, která rodí, pomyslel si Callahan, když svíral želvu v ruce. Takové povyražení mezi aperitivem a předkrmem vždycky přijde vhod.

„A nyní přicházejí ka-mai z Gileadu!“ vykřikl jakýsi vzrušený, nervózní hlas. Nebyl lidský, tím si byl Callahan skoro jist. Na to zněl příliš bzučivě. Callahan spatřil na opačném konci místnosti jakýsi monstrózní hybrid ptáka a člověka. Oblečený byl do obyčejných džínů a bílé košile, ale hlava, která z té košile trčela, byla pokryta hladkým tmavě žlutým peřím. Jeho oči vypadaly jako kapky tekutého asfaltu.

„Na ně!“ zakřičel ten komický a přitom přízračný tvor a odhodil ubrousek. Pod ním se skrývala jakási zbraň. Callahan se domníval, že je to pistole, ale vypadala jako rekvizita ze Star Treku. Jak jim tam říkali? Fejzry? Dezintegrátory?

Na tom nezáleželo. Callahan měl mnohem lepší zbraň a chtěl, aby ji všichni pořádně viděli. Smetl z nejbližšího stolu prostírání a skleněnou nádobu se svíčkou, potom strhl ubrus jako kouzelník předvádějící kouzlo. Poslední, oč stál, bylo v rozhodujícím okamžiku zakopnout o kus hadru. Potom čile, čemuž by ještě před týdnem nevěřil, vyskočil na židli a z židle na stůl. Jakmile se ocitl nahoře, zvedl sköldpaddu položenou břichem krunýře na prstech do výšky, aby se všichni mohli dobře podívat.

Mohl bych jim něco zakrákorat, napadlo ho. Třeba „Měsíční světlo tě oblévá“, nebo „Své srdce jsem zanechal v San Francisku“.

V tom okamžiku byli v Jižanském prasátku přesně třicet čtyři vteřiny.

PĚT

Učitelé ze střední školy by vám řekli, že když se postaví před studenty ve třídě nebo v aule, cítí z těch puberťáků, byť umytých a učesaných, pach hormonů, které jejich těla pilně vyrábějí. Podobný pach vydává každá skupina lidí vystavená stresu a Jake, který měl smysly vyostřené na maximum, ho zde cítil. Když prošli kolem pultu pro majitele podniku (podobným zařízením říkal Jakeův táta vyděračská centrála), pach hodovníků v Jižanském prasátku byl slabý, byl to pach lidí, kteří se vracejí po nějakém vzrušení k běžnému životu. Ale když ze vzdáleného rohu zakřičel ten ptačí tvor, Jake ucítil návštěvníky mnohem silněji. Byl to kovový pach, připomínal krev natolik, že jeho rozpoložení i pocity okamžitě zařadily vyšší rychlost. Ano, viděl, jak Čiřikáč odhodil ubrousek na stůl, ano, uviděl zbraň, která byla pod ubrouskem, ano, pochopil, že Callahan stojící na stole je snadný cíl. To všechno dělalo Jakeovi mnohem menší starosti než nebezpečná zbraň, kterou představovala Čiřikáčova ústa. Jake se napřahoval pravou paží, aby hodil první z devatenácti talířů a amputoval hlavu, v níž ta ústa sídlila, když tu Callahan zvedl želvu do výšky.

To nezabere, tady ne, pomyslel si Jake, ale ještě než se ta myšlenka v jeho mozku naplno zformovala, pochopil, že zabírá. Poznal to podle jejich pachu. Agresivita z něho vyprchala. A těch pár jedinců, kteří se začali zvedat od stolů – ničemní muži s červenými dírami v čele, upíři s modrou aurou, jež vypadala, že se stahuje a temní – se znovu posadilo, ztěžka, jako by najednou ztratili vládu nad svaly.

„Chyťte je, to jsou ti, co Sayre…“ Potom Čiřikáč ztichl. Jeho levá ruka – jestli se tak dá nazývat ohavný pařát – se dotkla rukojeti superpistole, ale pak sklesla. Zdálo se, že mu zmatněly oči. „To jsou ti, co Sayre… S-S-Sa –yre…“ Znovu se odmlčel. Nakonec ten ptačí tvor řekl: „Ach, sai, co to držíte za líbeznou věc?“

„Víš, co to je,“ odpověděl Callahan. Jake se nepřestával pohybovat a Callahan, pamětliv toho, co mu mladý pistolník venku říkal – Postarej se, abych pokaždé, když se podívám napravo, uviděl tvoji tvář – sestoupil ze stolu, aby se pohyboval s ním. Stále držel želvu vysoko nad hlavou. Ticho v místnosti se dalo skoro nahmatat, jenže –

Jenže tu byla ještě další místnost. Chechtot a chraptivé, bujaré hulákání – vypadalo to na nějaký večírek, a nedaleko. Někde vlevo. Za tapiserií se zobrazením hodujících rytířů a jejich dam. Tam vzadu se něco děje, pomyslel si Callahan, a žádný dobročinný večírek to nebude.

Slyšel, jak Ochu rychle a potichu dýchá čelistmi rozevřenými ve věčném úsměvu, dokonalý malý stroj. A slyšel ještě něco. Drsné rachtání podbarvené tichým a rychlým cvakáním. Při kombinaci těchto zvuků Callahanovi zatrnuly zuby a zastudilo ho po těle. Pod stoly se cosi schovávalo.

Ochu uviděl hrnoucí se brouky první a strnul jako pes větřící zvěř, jednu tlapu zvednutou a čumák vystrčený vpřed. Na okamžik se na něm pohybovala jenom tmavá sametová kůže na čenichu, nejdřív se stáhla a odhalila zaťaté zuby jako jehly, potom povolila a zuby schovala, a pak se znovu stáhla.

Brouci se blížili. Kdoví, co byli zač, ale želva Maturin, kterou Callahanova ruka držela ve výšce, pro ně nic neznamenala. Jeden tlusťoch ve smokingu s kostkovanými klopami chabě, skoro tázavě oslovil ptačího tvora: „Neměli by se dostat dál, Meimane, ani odejít. Říkali nám…“

Ochu vyrazil, zavrčel se zaťatými zuby. Takový zvuk se Ochovi vůbec nepodobal, spíš Callahanovi připomněl bublinu z komiksu: Arrrrr!

„Ne!“ vykřikl Jake polekaně. „Ochu, ne!“

Když se rozezněl chlapcův výkřik, hulákání a smích za tapisérií prudce ztichly, jako by si folken tam vzadu najednou uvědomili, že se v přední místnosti něco změnilo.

Ochu si Jakea nevšímal. Rychle po sobě překousl tři brouky, křapání jejich krovek se v nově nastalém tichu zlověstně rozlehlo. Nesnažil se je žrát, mrtvoly velké jako myši prostě vyhazoval do vzduchu, vždycky trhl krkem a uvolnil rozesmáté čelisti.

A ostatní brouci se stáhli pod stoly.

Byl k tomu stvořen, pomyslel si Callahan. Možná, kdysi dávno, k tomu byli stvořeni všichni brumláci. Stejně jako jsou některá plemena teriérů určena pro –

Jeho myšlenky přerušil drsný křik za tapisérií: „Humáci!“ zakřičel jeden, a přidal se druhý: „Ka-humáci!“

Callahan pocítil absurdní nutkání zaječet Gesundheit!

Než stačil otevřít ústa, hlavu mu náhle zaplnil Rolandův hlas.

ŠEST

„Jakeu, jdi.“

Chlapec se překvapeně otočil ke Callahanovi. Pořád měl v chůzi zkřížené paže, připravený metat rizy na prvního ničemného muže nebo ženu, který se pohne. Ochu už mu znovu ťapal u nohy, i když neustále šmejdil hlavou sem a tam a oči mu svítily dychtivostí po další kořisti.

„Půjdeme spolu,“ namítl Jake. „Mají v kalhotách, père! A už jsme blízko! Odvedli ji tudy… touto místností… a potom kuchyní –“

Callahan mu nevěnoval pozornost. Pořád držel želvu vysoko nad hlavou (jako lucernu v temné jeskyni) a otočil se k tapiserii. Ticho za ní bylo mnohem hrozivější než křik a horečný, klokotavý smích. To ticho se podobalo namířené zbrani. A chlapec se zastavil.

„Běž, dokud můžeš,“ řekl Callahan a snažil se zůstat v klidu. „Dožeň ji, pokud to půjde. To ti přikazuje tvůj dinh. Je to také vůle Bílé.“

„Ale ty přece nemůžeš –“

„Běž, Jakeu!“

Ničemní muži a ženy v Jižanském prasátku, ať už byli uhranutí sköldpaddou nebo ne, při tom výkřiku neklidně zamručeli, a měli k tomu důvod, protože z Callahanových úst vycházel jiný hlas.

„Máš jenom tuto šanci a musíš se jí chopit! Najdi ji! Přikazuji ti to jako tvůj dinh!“

Jake vytřeštil oči, když z Callahanova hrdla slyšel Rolandův hlas. Poklesla mu čelist. Ohromeně se rozhlédl.

Vteřinu předtím, než se tapiserie po jejich levici rozlétla, postřehl Callahan ten zlovolný vtip, který nepozorné oko napoprvé určitě přehlédlo: pečeně, která představovala hlavní chod hostiny, měla tvar lidského těla. Rytíři a jejich dámy pojídali lidské maso a pili lidskou krev. Tapiserie znázorňovala kanibalskou slavnost.

Potom to prastaré plémě, jež hodovalo na svém vlastním pokrmu, rozhrnulo tu nechutnou tapiserii a vyhrnulo se ven a jejich skřeky se hrnuly mezi tesáky, které navěky rozvíraly zdeformované tlamy. Oči měli nehybně černé, kůži na tvářích a čele – dokonce i na hřbetech rukou – zježenou řadami dalších zubů. Podobně jako upíři v jídelně byli obklopeni aurou, ale ta jejich byla jedovatě fialová a tak tmavá, až se zdála skoro černá. Z koutků očí a úst jim kapal jakýsi hnis. Cosi drmolili a několik se jich chechtalo: zdálo se, že ty zvuky ani tak nevydávají, ale spíš je lapají ze vzduchu jako věci, které se dají na chvíli oživit.

A Callahan je poznal. Samozřejmě. Copak ho sem neposlal jeden z jejich středu? Toto byli praví upíři, prvního typu, drželi se zde v ústraní a teď se vyhrnuli na vetřelce.

Želva, kterou držel, je ani v nejmenším nezpomalila.

Callahan viděl, že Jake na ně hledí, celý bledý, oči mu svítí hrůzou a poulí se z důlků. Při pohledu na zrůdy všechno odhodlání ztratil.

Callahan netušil, co mu vyjde z úst, dokud to nevyřkl. Zakřičel: „Ocha zabijí jako prvního! Zabijí ho přímo před tebou a vypijí mu krev!“

Ochu vyštěkl, když zaslechl svoje jméno. Zdálo se, že ten zvuk Jakeovi trochu projasnil oči, ale Callahan už neměl čas sledovat, jak si chlapec vede.

Želva je nezastaví, ale aspoň zadrží ty ostatní. Kulky je taky nezastaví, ale –

S pocitem déjà vu – a proč ne, to všechno přece dávno prožil tehdy v domě u jednoho chlapce, který se jmenoval Mark Petrie – Callahan hmátl do rozhalené košile a vytáhl křížek, který nosil pověšený na krku. Cinkl o pažbu rugeru a zůstal viset pod pistolí. Křížek svítil oslnivou namodrale bílou září. Dva prastaří tvorové v čele už se chystali po Callahanovi chňapnout a strhnout ho mezi sebe. Ale teď se stáhli a zakřičeli bolestí. Callahan uviděl, že jim kůže začíná syčet a roztékat se. Ten pohled ho naplnil divokou radostí.

„Odstupte ode mě!“ zařval. „Přikazuje vám síla Boží! Přikazuje vám síla Kristova! Přikazuje vám ka Středosvěta! Přikazuje vám síla Bílé!“

Jeden z nich se přesto vrhl vpřed, vypadal jako pokroucená kostra v prastarém, mechem porostlém večerním obleku. Na krku měl pověšené jakési starobylé vyznamenání… snad Maltézský kříž? Rozmáchl se jednou rukou s dlouhými nehty po kříži, který Callahan držel. Callahan v poslední chvíli uhnul a upíří pařát minul kříž o několik centimetrů. Callahan se bez přemýšlení předklonil a vrazil špičku kříže do žluté pergamenové kůže na čele toho tvora před sebou. Zlatý křížek zajel dovnitř jako rozpálená jehlice do másla. Tvor ve zpuchřelém večerním obleku zalykavě zakřičel v bolestném zoufalství a padl nazad. Callahan kříž znovu vytáhl. Na okamžik, než si ta prastará příšera přimáčkla pařáty na čelo, zahlédl Callahan díru, kterou křížem způsobil. A k tomu hustou, hrudkovitou, žlutou kaši, jež začala protékat starému tvoru mezi prsty. Kolena se mu podlomila a padl na podlahu mezi stoly. Jeho druhové se před ním odtáhli a zuřivě zaječeli. Tvář toho tvora se pod zkroucenými pařáty hroutila do sebe. Aura pohasla jako svíčka a pak už nezbylo nic, jenom kaluž žluté, rozpouštějící se tkáně, vytékající jako zvratky z rukávů saka a nohavic kalhot.

Callahan rázným krokem zamířil k ostatním. Jeho strach zmizel. Stín hanby, který se nad ním vznášel od chvíle, kdy mu Barlow sebral kříž a zlomil ho, byl také pryč.

Konečně volný, pomyslel si. Konečně volný, velký Bože Všemohoucí, konečně jsem volný. A pak ještě: Věřím, že toto je spása. A je to dobrý pocit, že? Opravdu dobrý pocit.

„Zahoď to!“ zakřičel jeden z nich a rukama si zakrýval obličej. „Tu hnusnou tretku boha stád, zahoď ji, jestli se odvažuješ!“

Hnusná tretka Boha stád, vskutku. Tak proč se tak krčíte?

Tváří v tvář Barlowovi se neodvážil takovou výzvu uposlechnout, a to byla jeho zkáza. V Jižanském prasátku Callahan obrátil kříž proti tvorovi, který se odvážil promluvit.

„Nepotřebuji, aby mou víru zkoušelo něco takového, jako jsi ty, sai,“ řekl a jeho slova jasně zazněla místností. Přinutil to staré plémě zacouvat až skoro k průchodu, jímž sem vešlo. Na rukou a tvářích těch vpředu se objevily veliké tmavé vředy, které prožíraly jejich prastarou papírovou kůži jako kyselina. „A v žádném případě bych nikdy neodhodil tak dobrého přítele. Ale odložit ho? Tak, jak si přeješ.“ A spustil křížek znovu za košili.

Několik upírů se k němu okamžitě vrhlo, jejich ústa s přerostlými špičáky se šklebila jakoby v radostném úsměvu. Callahan proti nim vztáhl ruce. Prsty (a také hlaveň rugeru) zasvítily, jako by si je namočil do tekutého modrého ohně. A oči želvy se také naplnily světlem a její krunýř rovněž zazářil.

„Odstupte ode mě!“ zakřičel Callahan. „Přikazuje vám síla Boží a Bílé!“

SEDM

Když se ten hrozný šaman otočil čelem k Praotcům, taheen Meiman vycítil, že děsivé, líbezné kouzlo Želvy trochu polevilo. Všiml si, že chlapec je pryč, a z toho si zoufal, i když bylo pravděpodobné, že pokračoval spíše dál než by vyklouzl ven, takže možná ještě nebylo nic ztraceno. Ale jestli chlapec našel dveře do Fediku a projde jimi, Meiman by mohl mít velké nepříjemnosti. Protože Sayre se zodpovídal Walteru o’Dimovi, a Walter se zodpovídal pouze a jenom Karmínovému králi.

No nic. Pěkně jedno po druhém. Nejdřív zbavit šamana jeho talismanu. Poštvat na něho Praotce. Potom se pustit za chlapcem, třeba by mohli křičet, že ho jeho přítel přece jenom potřebuje, to by mohlo zabrat –

Meiman (pro Miu Kanáří muž, pro Jakea Čiřikáč) se připlížil dopředu a jednou rukou chytil Andrewa – tlusťocha ve smokingu s kostkovanými klopami – a druhou rukou Andrewovu ještě tlustší klisničku. Ukázal na Callahanova záda.

Tirana prudce zavrtěla hlavou. Meiman otevřel zobák a zasyčel na ni. Ucukla před ním. Do masky, kterou Tirana nosila, nedávno zabořila prsty Detta Walkerová a z čelisti a krku teď Tiraně visely cáry. Uprostřed čela se otvírala a zavírala červená rána jako žábra lekající ryby.

Meiman se otočil k Andrewovi, povolil sevření jen na okamžik, aby stačil ukázat na šamana, a pak si pařátem, který mu sloužil místo ruky, přejel v ponuře výmluvném gestu přes opeřený krk. Andrew přikývl a setřásl baculaté ruce své manželky, která se ho snažila zadržet. Lidská maska dokázala prozradit, že ničemný muž v křiklavém smokingu viditelně sbírá odvahu. Potom s přiškrceným výkřikem skočil dopředu a chytil Callahana kolem krku tlustým předloktím, nikoli dlaněmi. Jeho klisnička skočila současně s ním a s křikem vyrazila slonovinovou želvu Callahanovi z ruky. Sköldpadda upadla na červený koberec, zakutálela se pod stůl a tam (podobně jako jistá papírová loďka, na kterou si někteří možná vzpomínáte) navěky opouští náš příběh.

Praotcové se stále drželi zpět, stejně jako upíři třetího typu, kteří hodovali ve veřejné jídelně, ale ničemní muži a ženy vycítili slabinu a pohnuli se, nejdřív váhavě, ale postupně jejich sebedůvěra rostla. Obklopili Callahana, zastavili se a pak se na něj všichni vrhli.

„Pusťte mě, ve jménu Božím!“ zakřičel Callahan, ale to bylo samozřejmě k ničemu. Narozdíl od upírů ti tvorové s červenými ranami na čele nereagovali na jméno Callahanova Boha. Mohl jenom doufat, že se Jake nezastaví, natož aby se vracel. Že s Ochem poběží k Susannah jako vítr. Že ji zachrání, jestli budou moci. A když nebudou, zemřou s ní. A zabijí její dítě, jestli to okolnosti umožní. Bůh mu pomoz, ale v tom se mýlil. Měli to děcko zahubit už tehdy v Calle, dokud měli možnost.

Cosi se mu zakouslo hluboko do krku. Upíři už se blížili, bez ohledu na kříž. Vrhnou se na něho jako žraloci, kterými vlastně byli, až si poprvé čichnou lidské krve. Bože, pomoz mi, dej mi sílu, pomyslel si Callahan, a ucítil, jak do něj síla proudí. Otočil se vlevo, zatímco se mu pařáty zarývaly do košile a trhaly ji na cáry. Na okamžik vyprostil pravou ruku a ruger v ní stále byl. Obrátil ho proti upocenému, nenávistí zkřivenému obličeji tlusťocha, který se jmenoval Andrew, a vložil hlaveň pistole (kterou si v dávné minulosti koupil na sebeobranu Jakeův příliš paranoidní otec, televizní manažer) do měkké červené rány uprostřed čela ničemného muže.

„Néééé, neodvažuj se!“ vykřikla Tirana, a když hmátla po pistoli, šaty vpředu se jí konečně roztrhly a mohutná prsa se vyvalila. Byla porostlá drsnou srstí.

Callahan stiskl spoušť. Výstřel rugeru byl v jídelně ohlušující. Andrewova hlava se rozletěla jako tykev naplněná krví, která postříkala všechny tvory namačkané za ním. Ozvaly se výkřiky hrůzy a úžasu. Callahan měl čas si pomyslet: Takhle jste to nečekali, co? A ještě: Stačí to, abyste mě vzali do klubu? Už jsem pistolník?

Třeba není. Ale přímo před ním, mezi dvěma stoly, stál ten ptačí muž, zobák se mu otvíral a zavíral, hrdlo mu viditelně tepalo vzrušením.

Callahan se s úsměvem opřel o loket, zatímco mu z roztrhaného hrdla proudila na koberec krev, a zamířil Jakeův ruger.

„Ne!“ zakřičel Meiman a zvedl své nestvůrné ruce k obličeji v naprosto zbytečném obranném gestu. „Ne, to NESMÍŠ –“

Ale smím, pomyslel si Callahan s dětskou škodolibostí a znovu vystřelil. Meiman klopýtavě couvl o dva kroky, pak o tři. Narazil do stolu a zhroutil se na něj. Ve vzduchu nad ním zůstala viset tři žlutá pírka, která se líně a klikatě snášela dolů.

Callahan uslyšel divoké vytí, už ne vzteklé nebo ustrašené, ale hladové. Pach krve konečně pronikl do otupělých nozder starců a teď už je nic nezastaví. Nuže, pokud se k nim nechce připojit –

Père Callahan, kdysi otec Callahan ze ‚Salem’s Lotu, obrátil ústí rugeru proti sobě. Nemařil čas hledáním věčnosti v temné hlavni, jen ji zabořil hluboko do důlku pod bradou.

„Buď zdráv, Rolande!“ řekl a věděl,

(vlna, zvedla je vlna)

že bude vyslyšen. „Buď zdráv, pistolníku!“

Prst mu ztuhl na spoušti, když ho ta prastará stvoření zavalila. Zaplavil ho jejich čpavý dech, studený a bezkrevný, ale nenechal se zastrašit. Nikdy se necítil tak silný. Za celé ty dlouhé roky, které prožil, byl nejšťastnější, když byl prostým tulákem, žádným knězem, ale Callahanem Cestovatelem, a cítil, že brzy bude volný a vrátí se k tomu životu a toulkám, protože svou povinnost splnil, a to bylo dobře.

„Kéž najdeš svou Věž, Rolande, a dobudeš ji, a kéž vystoupíš až na vrchol!“

Zuby jeho dávných nepřátel, těch prastarých bratrů a sester tvora, který si říkal Kurt Barlow, se do něho zabořily jako žihadla. Callahan už je neucítil. Usmíval se, když stiskl spoušť a unikl jim nadobro.

Kapitola II
Neseni vlnou

JEDNA

Když se Eddie a Roland vraceli po lesní cestě, která je přivedla ke spisovatelovu domu v městečku Bridgton, potkali oranžovou dodávku s nápisem ELEKTROROZVODNÉ ZÁVODY, STŘEDNÍ MAINE, ÚDRŽBA na bocích. Poblíž jakýsi chlapík ve žluté přilbě a ostře oranžové vestě odřezával větve, které ohrožovaly prověšené elektrické vedení. Jestlipak Eddie v té chvíli něco cítil, nějaké vzdouvání síly? Třeba předzvěst vlny, která se k nim hnala po dráze Paprsku? Později ho to napadlo, ale nevěděl to jistě. Už tak měl prapodivnou náladu, a nebylo divu. Kolika lidem se podaří setkat se se svým stvořitelem? Nu… Stephen King Eddieho Deana, mladíka ze sídliště, které se nacházelo spíš v Brooklynu než Bronxu, nestvořil – ještě ne, protože se psal rok 1977, ale Eddie měl jistotu, že časem to King udělá. Jak jinak by tu mohl být?

Eddie zajel před dodávku, vystoupil a zeptal se zpoceného muže s křovinořezem v rukou, kudy se jede do Želví ulice v městečku Lovell. Údržbář elektrorozvodů středního Maine mu to celkem ochotně vysvětlil, ale dodal: „Jestli chcete fakticky dneska dojet do Lovellu, musíte jet po silnici číslo 93. Bažinový cestě, jak se jí taky říká.“

Otočil proti Eddiemu dlaň a zavrtěl hlavou jako člověk, který chce předejít hádce, i když Eddie kromě své otázky nepronesl ani slovo.

„Je o sedm mil delší, já vím, a hrbolatá jako hrom, ale East Stonehamem dneska neprojedete. Zatarasili to tam policajti. Státní poldové, místní borci, dokonce přijeli i z okresního oddělení oxfordskýho šerifa.“

„Děláte si srandu,“ řekl Eddie. Připadalo mu to jako dostatečně opatrná odpověď.

Chlapík od elektrorozvodů zachmuřeně zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že nikdo pořádně neví, co se děje, ale střílelo se tam – možná i ze samopalů – a cosi tam bouchlo.“ Poklepal na otlučenou vysílačku, zanesenou pilinami a přicvaknutou k opasku. „Dneska odpoledne jsem párkrát zaslechl i téčko. Ani jsem se nedivil.“

Eddie netušil, co by to téčko mohlo znamenat, ale věděl, že Roland chce jet dál. Přímo v hlavě cítil, jak je pistolník netrpělivý. Skoro viděl, jak netrpělivě vrtí dvěma prsty, což znamenalo Dělej, dělej.

„Mluvím o terorismu,“ řekl údržbář a pak ztišil hlas. „Lidi si myslí, že k takovýmu svinstvu nemůže v Americe dojít, kámo, ale mám pro tebe novinku: může. Když ne dneska, tak dřív nebo pozdějc určitě. Někdo vyhodí do vzduchu Sochu svobody nebo Empire State Building, to si myslím já – pravičáci, levičáci, nebo ti zatracení arabáci. Spousta lidí je vyšinutejch.“

Eddie, jehož životní zkušenost, ve srovnání s tímto chlapíkem delší o deset let, tyto názory jenom potvrzovala, přikyvoval. „Nejspíš máte pravdu. V každým případě díky za informaci.“

„Jenom jsem vám chtěl ušetřit trochu času.“ A když Eddie otevíral dvířka pro řidiče u fordky sedanu, kterou jim půjčil John Cullum, dodal: „Nepopral jste se, pane? Vypadáte trochu zvalchovanej. Taky kulháte.“

Eddie se vskutku popral: na paži měl škrábanec a v pravém lýtku díru. Nebyla to vážná zranění a pro překotný spád událostí na ně skoro zapomněl. Ale teď ho znovu rozbolela. Proč proboha odmítl lahvičku s tabletami percocetu, kterou mu nabízel Aaron Deepneau?

„Jo,“ odpověděl, „proto jedu do Lovellu. Pokousal mě tam jeden pes. Jedu si o tom promluvit s majitelem.“ Prapodivná historka, zápletka chabá, ale on nebyl spisovatel. To byla Kingova parketa. Každopádně stačila na to, aby se mohl vrátit za volant Cullumovy fordky Galaxie dřív, než se ho údržbář stačil zeptat ještě na něco, a Eddie to považoval za úspěch. Rychle vyjel.

„Znáš cestu?“ zeptal se Roland.

„Jo.“

„Dobře. Všechno se najednou boří, Eddie. Musíme se dostat k Susannah co nejrychleji. Jake a père Callahan taky. A to dítě, ať už je to cokoliv, je na cestě. Možná už přišlo.“

Zahněte vpravo, až vyjedete na Kansaskou silnici, říkal údržbář Eddiemu (Kansas jako v příběhu o Dorotce, Totovi a tetě Emě, a všechno se najednou boří) a Eddie to udělal. Zamířili na sever. Slunce se stočilo za stromy po levici a dvouproudová asfaltka se ocitla skoro celá ve stínu. Eddie skoro hmatatelně cítil, jak mu čas klouže mezi prsty jako nesmírně drahá látka, příliš hladká na to, aby ji zachytil. Šlápl na plyn a Cullumova stará fordka, i když jí hvízdaly ventily, trochu přidala. Eddie vytáhl rychlost na devadesát a tam zůstal. Možná by mohl jet rychleji, ale Kansaská silnice byla klikatá a mizerně udržovaná.

Roland si z kapsy u košile vytáhl list poznámkového papíru a teď ho studoval (i když Eddie pochyboval, že by pistolník něco doopravdy přečetl; psací písmo tohoto světa pro něho zůstávalo tajemstvím). V záhlaví papíru, nad poněkud roztřeseným, ale dokonale čitelným rukopisem Aarona Deepneaua (a velice důležitým podpisem Calvina Věže), byl kreslený obrázek usměvavého bobra a slova ZATRACENĚ DŮLEŽITÝ ÚKOLY. To tedy dokonale sedělo.

Nemám rád hloupé otázky, nebudu hrát hloupé hry, pomyslel si Eddie a najednou se zasmál. Toto stanovisko Roland stále zastával, tím si byl Eddie docela jist, bez ohledu na skutečnost, že když cestovali s Blainem Monem, život jim zachránilo jenom několik dobře načasovaných hloupých otázek. Eddie už otvíral pusu, aby zdůraznil, že papír, ze kterého se může vyklubat nejdůležitější dokument ve světové historii – důležitější než Magna Charta nebo Prohlášení nezávislosti nebo teorie relativity Alberta Einsteina – má v záhlaví hloupou hříčku, co říká Roland na takový vtípek? Jenže než ze sebe stačil vypravit první hlásku, vlna udeřila.

DVĚ

Noha mu sklouzla z pedálu, a to bylo dobře. Kdyby ji tam nechal, oba by s Rolandem utrpěli zranění, možná by i zahynuli. Když vlna přišla, zůstat pánem řízení fordky Galaxie od Johna Culluma bylo to poslední, na co Eddie Dean myslel. Připadalo mu to jako ta chvilka, když se vozík horské dráhy vysouká na první vrchol, na okamžik zaváhá… nakloní se… vyrazí… a člověk padá, do tváře ho udeří horký závan letního vzduchu a hrudník mu slisuje tlak a žaludek vlaje kdesi vzadu.

V té chvíli Eddie uviděl, že všechno, co bylo v Cullumově autě, se odpoutalo ze svého místa a vznáší se ve vzduchu – popel z dýmky, dvě pera a svorka na papíry z přístrojové desky, Eddieho dinh, a také, jak si uvědomil, dinhův ka-mai, starý dobrý Eddie Dean. Žádný div, že mu blázní žaludek! (Netušil, že i samotné auto, které nakonec zastavilo u krajnice, se také vznáší a houpe se líně sem a tam deset centimetrů nad zemí jako člun na neviditelném moři.)

Potom tříproudá vesnická silnice zmizela. Bridgton zmizel. Svět zmizel. Zůstal zvuk todesových zvonků, odporný, z něhož se mu zvedal žaludek a zuby se chtěly skřípavě zatnout na protest… jenomže zuby mu zmizely taky.

TŘI

Podobně jako Eddie Roland jasně cítil, že ho cosi nejprve zvedlo a potom zavěsilo jako věc, která se vymanila z pout zemské přitažlivosti. Slyšel zvonky a cítil, jak ho cosi táhne skrz zeď reality, ale pochopil, že to není pravý todes – alespoň ne takový, jaký zažili dřív. Toto byl nejspíš aven kal, jak říkal Vannay, a ta slova znamenala hnán větrem nebo unášen vlnou. Jenomže tvar kal, narozdíl od mnohem obvyklejšího kas, označoval přírodní sílu katastrofických rozměrů: žádný vítr, ale hurikán, žádnou vlnu, ale tsunami.

Chce s tebou mluvit přímo Paprsek, Žvando, promluvil mu Vannay v hlavě – Žvanda, tou starou posměšnou přezdívkou ho Vannay častoval, protože syn Stevena Deschaina byl velmi zamlklý. Jeho kulhavý, geniální učitel ji přestal používat (nejspíš na Cortovo naléhání) v roce, kdy Roland dosáhl jedenácti let. Uděláš dobře, když mu popřeješ sluchu.

Budu naslouchat velmi dobře, odpověděl Roland a neznámá síla ho upustila. Žaludek mu vylétl do krku ve stavu beztíže a udělalo se mu zle.

Znovu zvonky. Potom se najednou opět vznášel, tentokrát nad jakousi místností plnou prázdných lůžek. Jeden pohled mu stačil, aby se přesvědčil, že právě sem Vlci vodili děti, jež unesli z pohraničních Call. Na opačném konci místnosti –

Za paži ho uchopila jakási ruka, něco takového Roland v tomto stavu považoval za nemožné. Podíval se vlevo a uviděl vedle sebe Eddieho, který se tu nahý vznášel. Oba byli nazí, šaty nechali ve spisovatelově světě.

Roland už viděl, na co Eddie ukazuje. Na opačném konci místnosti byla k sobě sražena dvě lůžka. Na jednom ležela běloška. Nohy – přesně ty, které Susannah použila, když todesovali do New Yorku, o tom Roland nepochyboval – byly široce roztaženy. Mezi nimi klečela jakási žena s krysí hlavou – určitě patřila k taheenům.

Vedle bělošky ležela žena s tmavou kůží, jejíž nohy končily těsně nad koleny. I když se Roland vznášel nahý ve vzduchu, bylo mu zle a todesoval, v životě ještě nikoho tak rád neviděl. A Eddiemu bylo podobně. Roland uslyšel v hlavě Eddieho radostný výkřik a okamžitě po něm hmátl, aby mladšího muže utišil. Musel ho utišit, protože Susannah se na ně dívala, skoro určitě je viděla, a jestli na ně promluví, potřeboval slyšet každé její slovo. Protože i když ta slova vyjdou z jejích úst, nejspíš promluví Paprsek hlasem Medvěda nebo Želvy.

Oběma ženám zakrývaly vlasy kovové přilbice. Spojovala je ocelová článkovaná hadice.

Nějaká vulkánská mozková spojka, řekl Eddie a Rolandovi se opět zaplnil celý střed hlavy a vypudil tak všechno ostatní. Nebo možná –

Ticho! přerušil ho Roland. Ticho, Eddie, při tvém otci!

Jakýsi muž v bílém plášti uchopil odpudivé kleště, které ležely na tácu, a odstrčil taheenskou ošetřovatelku s krysí hlavou stranou. Shýbl se, nahlédl Mie mezi nohy a podržel kleště nad hlavou. Poblíž stál další taheen s hlavou přísně hledícího hnědého ptáka a v tričku s nápisem, jenž patřil do světa Eddieho a Susannah.

Vycítí nás, pomyslel si Roland. Jestli tu zůstaneme dost dlouho, určitě nás vycítí a spustí poplach.

Ale Susannah se na něho dívala a oči jí pod okrajem přilby jako pod svěrákem horečnatě plály. Svítily porozuměním. Viděly je, tak, říkám pravdu.

Pronesla jediné slovo a v okamžiku nevysvětlitelného, ale naprosto spolehlivého záblesku intuice Roland pochopil, že to slovo nepochází od Susannah, ale od Mii. Byl to však také hlas Paprsku, síly natolik uvědomělé, že chápala, jak vážné nebezpečí jí hrozí, a že se chtěla sama chránit.

Čessit, to bylo slovo, které Susannah pronesla. Uslyšel ho v hlavě, protože byli ka-tet a an-tet. Odezřel jí ho také ze rtů, když bez hlesu hleděla vzhůru k místu, kde se vznášeli jako náhodní svědkové události, která se právě v tu chvíli odehrávala v jiném kde a kdy.

Taheen se sokolí hlavou vzhlédl, možná sledoval její pohled, možná svýma nadpřirozeně citlivýma ušima zaslechl zvonky. Potom doktor sklonil kleště a vrazil je Mie pod košili. Vykřikla. Susannah vykřikla s ní. A jako by síla těch výkřiků mohla odstrčit Rolandovu netělesnou bytost, jako když říjnový vítr uchopí a žene chomáč klejichy, pocítil pistolník, jak prudce stoupá a vzdaluje se, ale přimkl se k tomu jedinému slovu vší silou. Přivolalo mu zářivou vzpomínku, jak leží v posteli a matka se nad ním sklání. V tom pokoji byla spousta barev, takže to byl dětský pokoj, a teď samozřejmě rozuměl těm barvám, které tehdy jako malý chlapec přijímal, jako děti sotva plenkám odrostlé přijímají všechno: s úžasem, bez otázek, s nevysloveným předpokladem, že všechno je kouzlo.

Okna dětského pokoje byla zasklena barevnými skly představujícími oblouky duhy, samozřejmě. Pamatoval si, jak se k němu matka skláněla, tvář vyzdobenou tím líbezným proměnlivým světlem, kapuci měla staženou, takže zahlédl křivku krku zrakem dítěte

(všechno je kouzlo)

a duší milence. Vzpomněl si, jak si umiňoval, že se jí bude dvořit a přebere ji svému otci, pokud ho matka bude chtít. Jak se s ní ožení a bude s ní mít děti a budou žít spolu až do smrti v tom pohádkovém království zvaném Všezalitésluncem. A jak mu zpívala, jak Gabrielle Deschainová zpívala svému chlapečkovi s velkýma očima, které k ní vážně vzhlížely od polštáře, posazené v obličeji už poznamenaném mnoha prchavými barvami jeho potulného života, a zpívala mu nesmyslný popěvek, který zněl asi takto:

Děťátko hravé, robátko malé,

zrníčka mi nasbírej,

čassit, čissit, čessit!

Ať máš plný košík!

Ať máš plný košík, pomyslel si a bez tíže se vznášel temnotou a strašlivým cinkáním todesových zvonků. Ta slova nebyla úplně nesmyslná, byly to staré číslovky, jak mu kdysi řekla, když se ptal. Čassit, čissit, čessit: sedmnáct, osmnáct, devatenáct.

Čessit je devatenáct, pomyslel si. Samozřejmě, všechno je devatenáct.

Potom se s Eddiem znovu ocitli ve světle, horečnatém oranžovém světle, a byli tu i Jake a Callahan. Uviděl dokonce Ocha, stál Jakeovi u levé nohy, srst zježenou a čumák svraštělý, jak cenil zuby.

Čassit, čissit, čessit, pomyslel si Roland a díval se na svého syna, chlapce tak malého a čelícího hrozivé přesile shromážděné v jídelně Jižanského prasátka. Čessit je devatenáct. Ať máš plný košík. Ale jaký košík? Co to znamená?

ČTYŘI

Fordka Johna Culluma, dvanáct roků stará (sto padesát na tachometru a sotva se začne zahřívat, chlubil se Cullum lidem s oblibou) stála u Kansaské silnice v Bridgtonu a líně se houpala dopředu a dozadu na nezpevněné krajnici, přední pneumatiky se pokaždé lehce dotkly země a pak se zvedly, takže se mohly krátce dotknout půdy zase zadní pneumatiky. Uvnitř vozu byli dva muži, kteří se nejen nacházeli v bezvědomí, ale navíc byli průhlední a převalovali se sem a tam zároveň s vozidlem jako mrtvoly v potopeném člunu. A kolem nich se vznášely drobnosti, které se časem nashromáždí v každém starém autě, jež bylo hodně používáno: popel a propisky a bločky papíru a nejstarší burák na světě a desetník ze zadního sedadla a borové jehličí a dokonce i jedna rohožka. V temnotě uvnitř přihrádky na rukavice nesměle chrastily další předměty a dobývaly se zavřenými dvířky ven.

Kolemjdoucího by určitě omráčil pohled na všechny ty věci – a lidi! Lidi, kteří vypadali jako mrtví –, a to všechno se vznášelo v autě jako odpadky v kosmickém prostoru. Ale nikdo kolem nešel. Ti, kdo bydleli na této straně Dlouhého jezera, se většinou dívali přes vodu k East Stonehamu, i když tam už nic pořádného k vidění nebylo. Dokonce i kouř se skoro rozptýlil.

Auto se líně kolébalo ve vzduchu a uvnitř se Roland z Gileadu pomalu vznesl ke stropu, kde se krkem přimáčkl ke špinavému polstrování, jeho nohy opustily přední sedadlo a volně visely za ním. Eddieho nejdřív držel na místě volant, ale potom ho náhodné zakolébání auta vyprostilo a on se také vznesl, výraz v obličeji uvolněný a zasněný. Z koutku úst mu vytékala stříbrná nitka slin a ta se také vznášela, lesklá a plná drobných bublinek, vedle jeho tváře pokryté krvavými strupy.

PĚT

Roland věděl, že ho Susannah viděla, a možná viděla i Eddieho. Proto se tak usilovně snažila vyslovit to jediné slovo. Avšak Jake a Callahan je neviděli. Chlapec a père vstoupili do Jižanského prasátka, což bylo buď velmi statečné, nebo velmi hloupé, a teď se veškerá jejich pozornost soustředila samozřejmě na to, co tam našli.

Ať to bylo nerozvážné nebo ne, Roland byl na Jakea nesmírně hrdý. Všiml si, že chlapec drží mezi sebou a Callahanem kandu: vzdálenost (která se lišila vždy podle situace), která zajistí, že dvojici pistolníků čelící přesile nemůže zastřelit jediná rána. Oba byli připraveni k boji. Callahan držel Jakeovu pistoli… a ještě cosi: jakýsi vyřezávaný předmět. Roland si byl skoro jist, že je to ken-teh, jeden z bůžků. Chlapec nesl orizy od Susannah včetně příslušné brašny, jen bohové vědí, kde je vzal.

Pistolník zahlédl tlustou ženu, jejíž lidská podoba končila u krku. Nad mohutnou trojitou bradou visely cáry masky. Při pohledu na krysí hlavu pod maskou Roland náhle pochopil spoustu věcí. Některé se mu mohly objasnit už dřív, kdyby se tolik nesoustředil – stejně jako chlapec a père v tomto okamžiku – na jiné věci.

Například ti Callahanovi ničemní muži. Možná to byli taheeni, tvorové, kteří nepocházeli ani z Primu, ani z jiného přirozeného světa, ale byly to zmetky pocházející odněkud jinud. Určitě to nebyly bytosti, které Roland nazýval pomalí mutanti, protože ti byli výsledkem zbytečných válek a příšerných experimentů Starého lidu. Ne, možná to byli praví taheeni, někde známí pod jménem třetí lid nebo ken-toi, ano, mohlo ho to napadnout už dřív. Kolik taheenů teď sloužilo bytosti, které se říkalo Karmínový král? Bylo jich pár? Nebo mnoho?

Nebo všichni?

Pokud byla správná odpověď ta třetí, pak si Roland domyslel, že cesta k Věži bude opravdu obtížná. Ale hledět za obzor, to nepatřilo k pistolníkově povaze a jeho nedostatek představivosti byl v tomto případě vskutku požehnáním.

ŠEST

Viděl, co potřeboval. I když ken-toi – ničemný lid, jak je nazýval Callahan – obklopili Jakea a Callahana ze všech stran (a to ještě nezahlédli dvojici za sebou, která střežila dveře na Šedesátou první ulici), père je přimrazil tou vyřezávanou soškou, stejně jako Jake dokázal přimrazit a fascinovat kolemjdoucí klíčem, který našel na prázdné parcele. Jeden žlutý taheen s tělem člověka a hlavou lasičky měl při ruce jakýsi druh pistole, ale ani se nepokusil ji uchopit.

Byl tu však další problém a Rolandův zrak, cvičený, aby postřehl každou myslitelnou past a léčku, ho okamžitě spatřil. Uviděl na stěně rouhavou parodii na Poslední společenstvo Eldů a ve vteřině dokonale pochopil, co znamená, ještě než se tapiserie protrhla. A k tomu ten pach: nepatřil jen tak nějakému masu, ale masu lidskému. Tomu by také porozuměl dříve, kdyby měl čas přemýšlet… jenomže život v Calla Bryn Sturgisu mu poskytl k přemýšlení jenom málo času. V Calle, stejně jako v nějaké knížce, byl život překotným sledem děsivých událostí.

Ale nyní to bylo dostatečně jasné, ne? Ničemný lid možná byli pouze taheeni, tedy strašáci pro děti, jestli ráčíte. Ale ti, kdo se schovávali za tapiserií, byli upíři prvního typu, jak je nazýval Callahan, či Praotcové, jak jim říkal Roland, což byly snad nejhrůznější a nejmocnější bytosti, které přežily ústup Primu před dávnými věky. A taheeni se možná nepokusí nic podniknout a budou dál zírat na sigul, který držel Callahan ve výšce, ale Praotce něco takového rozhodně nezadrží.

Zacvakaly drobné nožičky a zpod stolu se vyhrnuli brouci. Takové už Roland viděl, a pokud měl ještě nějaké pochybnosti o tom, co se skrývá za tapiserií, při pohledu na ně získal jistotu. Byli to paraziti, krvesajové, věrní souputníci: blechy Praotců. Nejspíš nebyli nebezpeční, když se poblíž nacházel brumlák, ale když se někde objevili malí doktoři v takovém množství, Praotcové nebyli nikdy daleko.

Když proti broukům vyrazil Ochu, Roland z Gileadu udělal jediné, co dokázal vymyslet: připlul ke Callahanovi.

Do Callahana.

SEDM

Père, jsem zde.

Tak, Rolande. Co –

Není čas. DOSTAŇ HO ODTUD. Musíš. Dostaň ho odtud, dokud je stále čas!

OSM

A Callahan se o to pokusil. Chlapec samozřejmě nechtěl odejít. Když se tak Roland na něj díval Callahanovýma očima, hořce si pomyslel: Měl jsem ho lépe učit, co je to zrada. I když bohové vědí, že jsem se snažil.

„Běž, dokud můžeš,“ řekl Callahan Jakeovi a snažil se zachovat klid. „Dožeň ji, pokud to půjde. To ti přikazuje tvůj dinh. Je to také vůle Bílé!“

Mělo ho to popohnat, ale nestačilo to, stále se hádal – bohové, byl skoro stejně vzpurný jako Eddie! – a Roland už nemohl čekat.

Père, pusť mě.

Roland nečekal na odpověď a převzal kontrolu. Už cítil, že vlna, aven kal, začíná opadat. A Praotcové se každou vteřinou objeví.

„Utíkej, Jakeu!“ vykřikl a použil pèreova ústa a hlasivky jako tlampač. Kdyby přemýšlel, jak něco takového provést, byl by docela ztracený, ale přemýšlení nikdy nebylo v jeho stylu, takže byl rád, když uviděl, jak chlapec vytřeštil oči. „Máš jenom tuto šanci a musíš se jí chopit! Najdi ji! Přikazuji ti to jako tvůj dinh!“

Potom ucítil, stejně jako v nemocničním pokoji se Susannah, jak znovu beztížně stoupá vzhůru, odpoutává se z Callahanovy mysli a těla jako cár pavučiny nebo chmýří pampelišky. Chvilku se snažil probít si cestu zpět, jako když plavec bojuje proti silnému proudu dostatečně dlouho, aby se dostal k břehu, ale bylo to nemožné.

Rolande! To byl Eddieho hlas, plný zoufalství. Ježíši, Rolande, co je to proboha zač?

Tapiserie se protrhla. Tvorové, kteří se vyhrnuli ven, byli prastaří a bizarní, jejich přízračné tváře byly znetvořeny divoce trčícími zuby, jejich ústa rozvíraly špičáky silné jako pistolníkovo zápěstí, jejich zvrásněné a štětinaté brady byly potřísněny krví a kousky masa.

A chlapec – bohové, ach bohové – chlapec se nehýbal z místa!

„Nejdřív zabijí Ocha!“ zakřičel Callahan, jenže Roland si nemyslel, že je to opravdu on. Napadlo ho, že je to Eddie, že používá Callahanův hlas po Rolandově vzoru. Eddie buď našel příznivější proudy nebo více síly. Stačilo to, aby pronikl dovnitř, když to Rolanda vyneslo ven. „Zabijí ho přímo před tebou a vypijí mu krev!“

To konečně stačilo. Chlapec se otočil a utekl s Ochem v patách. Prosmykl se přímo před lasičkovými taheeny a mezi dvěma ničemnými folken, ale nikdo se po něm neohnal. Všichni stále zírali na Želvu, kterou držel Callahan ve výšce na dlani, a byli jako uhranutí.

Praotcové nevěnovali utíkajícímu chlapci vůbec žádnou pozornost, přesně jak Roland předpokládal. Z příběhu père Callahana věděl, že jeden z Praotců přišel do městečka ‚Salem’s Lot, kde père nějakou dobu kázal. Père tu zkušenost přežil – což nebylo obvyklé u těch, kdo tato monstra potkali beze zbraně a mocných sigulů –, ale netvor donutil Callahana, aby se napil jeho poskvrněné krve, než ho pustil. Tím ho označkoval, aby ho poznali ostatní.

Callahan stále proti nim pozvedal svůj křížový sigul, ale než Roland stačil zahlédnout něco víc, odneslo ho to zpět do temnoty. Znovu se rozezněly zvonky, málem ho dohnaly k šílenství tím svým ohavným cinkotem. Odkudsi z dálky zaslechl křičet Eddieho. Roland hmatal ve tmě, zavadil o Eddieho paži, ztratil ji, našel jeho dlaň a pevně ji chytil. Převalovali se a kutáleli, vráželi do sebe, snažili se udržet pohromadě a doufali, že se neztratí v té tmě bez dveří mezi světy.

Kapitola III
Eddie telefonuje

JEDNA

Eddie se vrátil do starého auta Johna Culluma podobně, jako se někdy v pubertě probíral z nočních můr: zkroucený a udýchaný hrůzou, naprosto dezorientovaný, nevěděl, kdo je, natož kde je.

Ve vteřině si uvědomil, že i když to vypadá neuvěřitelně, drží se s Rolandem v náručí a oba se vznášejí jako dvojčata v lůně, jenomže tohle žádné lůno nebylo. Před očima mu plulo pero a bloček papírů. A k tomu žlutá plastová krabička, ve které poznal osmistopý magnetofonový pásek. Maříš čas, Johne, pomyslel si. Tudy cesta nevede, tenhle krám nemá budoucnost, to mi věř.

Cosi ho zaškráblo na zátylku. Bylo to stropní osvětlení stařičké fordky Johna Culluma? Bože, lekl se, že je to –

Potom se gravitace obnovila a oba padli a všechny ty nesmyslné předměty popadaly kolem nich. Rohožka, která plula kabinou vozu, zahalila volant. Eddie břichem dopadl na opěradlo předního sedadla a vzduch z něho vyrazil s hlasitým heknutím. Roland přistál vedle něho, a zrovna na bolavém boku. Jenom chraptivě vyjekl a pak se začal přitahovat zpátky na přední sedadlo.

Eddie se chystal něco říct. Ale než to stačil, hlavu mu zaplnil Callahanův hlas. Buď zdráv, Rolande! Buď zdráv, pistolníku!

Kolik duševní síly vynaložil père na to, aby se ozval z jiného světa? A kromě jeho volání zaslechli, sice slabě, ale odtamtud, bestiální, vítězný křik. Vytí, které se nedalo považovat za slova.

Eddieho vytřeštěné a vylekané oči pohlédly do Rolandových vybledlých modrých očí. Hmátl po pistolníkově levé ruce a pomyslel si: Už se veze. Panebože, myslím, že père už se veze.

Kéž najdeš svou Věž, Rolande, a dobudeš ji –

„– a kéž vystoupíš na vrchol,“ vydechl Eddie.

Byli zase v autě Johna Culluma a parkovali – nakřivo, ale jinak docela poklidně – na kraji Kansaské silnice, ve stínech časného večera letního dne, ale Eddie měl stále před očima pekelně oranžové světlo té restaurace, která nebyla žádnou restaurací, ale hnízdem kanibalů. Pomyšlení, že něco takového může existovat, že lidé klidně chodí kolem jejich skrýše každý den a nevědí, co je uvnitř, že necítí ty chtivé pohledy, které je provázejí a hodnotí –

Potom, než stačil dokončit myšlenku, vykřikl bolestí, protože se mu do krku a tváří a břicha zakously neviditelné zuby, na ústa se mu přimáčkly kopřivy a varlata mu protkla jehlice. Zaječel a hrábl volnou rukou do vzduchu, ale Roland ji chytil a stáhl dolů.

„Přestaň, Eddie. Přestaň. Jsou pryč.“ Odmlčel se. Spojení se přerušilo a bolest potuchla. Roland měl samozřejmě pravdu. Narozdíl od Callahana unikli. Eddie viděl, že Rolandovi se lesknou oči slzami. „On je taky pryč. Père.“

„Upíři? Víš přece, ti lidožrouti? Oni… oni ho…?“ Eddie nedokázal domyslet. Představa, že père Callahan je jedním z nich, byla příliš odporná, než aby ji dokázal vyslovit.

„Ne, Eddie. Vůbec ne. On –“ Roland vytáhl pistoli, kterou stále nosil. Rýhované ocelové boky se ve večerním světle zaleskly. Roland si zabořil hlaveň hluboko pod bradu a pohlédl na Eddieho.

„Unikl jim,“ řekl Eddie.

„Tak, a že je to muselo rozzuřit!“

Eddie přikývl, najednou byl vyčerpán. A znovu se mu začala ozývat zranění. Přímo naříkala. „Dobře,“ řekl. „Teď strč tu věc tam, kam patří, než se taky odpráskneš.“ A když to Roland udělal, dodal: „Co se nám to stalo? Todesovali jsme, nebo došlo k dalšímu Paprskotřesení?“

„Myslím, že od každého kousek,“ řekl Roland. „Existuje něco, čemu se říká aven kal, je to jako přílivová vlna, která běží po stezce Paprsku. Zdvihla nás.“

„A díky ní jsme uviděli, co jsme potřebovali.“

Roland o tom chvilku přemýšlel, potom rozhodně zavrtěl hlavou. „Uviděli jsme, co chtěl Paprsek. Místo, kam nás posílá.“

„Rolande, tys tyhle věci studoval, když jsi byl malej? Dával ti ten tvůj starej kámoš Vannay hodiny z toho… já nevím, Anatomie Paprsku a Oblouků duhy?“

Roland se usmíval. „Ano, myslím, že jsme se tyto věci učili v předmětech Historie a Summa Logicales.“

„Logi-co?“

Roland neodpověděl. Díval se z okna Cullumova auta, stále se snažil popadnout dech – jak v tělesném, tak přeneseném smyslu. Nebylo to tak těžké, tady ne. Pobývat v této části Bridgtonu bylo jako pobývat v blízkosti jisté prázdné parcely na Manhattanu. Protože se poblíž nacházel jakýsi generátor. Žádný sai King, jak Roland zprvu věřil, ale potenciál sai Kinga… toho, co sai King možná dokáže vytvořit, pokud bude mít dost času a prostoru. Copak Kinga také neunášel aven kal, možná přímo vytvářel tu vlnu, která ho zvedla?

Chlap se nemůže zvednout za vlastní kšandy, ať se snaží sebevíc, vtloukal Cort do hlavy svým žákům, sotva Roland, Cuthbert, Alain a Jamie odrostli batolecímu věku. Cort hovořil veselým, sebejistým hlasem, který postupně, jak jeho poslední skupinka mladíků dorůstala ke zkouškám dospělosti, ztvrdl jako kámen. Ale třeba se Cort s těmi kšandami mýlil. Možná, za určitých okolností se za ně chlap může vytáhnout. Nebo porodit z vlastního pupku celý vesmír, jak prý učinil Gan. A King, jako spisovatel příběhů, copak nebyl stvořitelem? Jinak řečeno, když někdo tvoří, vyrábí něco z ničeho – vidí celý svět v zrnku písku čili vytahuje se za vlastní kšandy, ne?

A co dělá on, sedí si tu a spřádá dlouhé filosofické úvahy, zatímco dva z jeho tet jsou ztraceni?

„Rozjeď ten kočár,“ řekl Roland a snažil se nevnímat sladké bzučení, které slyšel – ať už to byl hlas Paprsku nebo hlas Gana Stvořitele, to nevěděl. „Musíme se dostat do Želví ulice v tom městečku Lovell a zjistit, jestli dokážeme najít cestu tam, kde je teď Susannah.“

A nejen kvůli Susannah. Jestli se Jakeovi podařilo uniknout těm příšerám v Jižanském prasátku, také poběží k místu, kde leží Susannah. O tom Roland nepochyboval.

Eddie sáhl po rychlostní páce – motor staré Cullumovy fordky přes všechno houpání nepřestal běžet –, ale potom mu ruka klesla. Otočil se a zachmuřeně se podíval na Rolanda.

„Copak tě trápí, Eddie? Ať je to, co chce, vysyp to rychle. Dítě už přichází – možná už přišlo. Brzy ji už nebudou potřebovat!“

„Já vím,“ hlesl Eddie. „Ale do Lovellu jet nemůžeme.“ Zašklebil se, jako by ho ta slova fyzicky zabolela. Roland si domyslel, že tomu tak nejspíš opravdu bylo. „Ještě ne.“

DVĚ

Chvíli mlčky seděli a poslouchali líbezný zpěv Paprsku, zpěv, který se chvílemi měnil v radostné hlasy. Hleděli do houstnoucích stínů mezi stromy, kde se skrývalo milion tváří a milion příběhů, ó ukažte nenalezené dveře, ukažte, co je ztraceno.

Eddie trochu očekával, že na něho Roland zařve – nebylo by to poprvé – nebo ho udeří do temene, jak to dělával pistolníkův dávný učitel Cort, když jeho žáci byli pomalí nebo neposlušní. Eddie v to skoro doufal. Pořádná rána do brady by mu mohla rozsvítit v hlavě, u Šardika.

Jenomže problém není v tupý palici a ty to víš, pomyslel si. Máš jasnější hlavu než on. Kdyby ne, mohl bys vypadnout z tohohle světa a vyrazit za svou ztracenou manželkou.

Nakonec Roland promluvil. „Tak o co jde? O tohle?“ Shýbl se a zvedl přeložený papír s ostrým rukopisem Aarona Deepneaua. Roland se na papír chvíli díval, potom ho mrskl Eddiemu do klína a znechuceně se ušklíbl.

„Víš přece, jak moc ji miluju,“ řekl Eddie potichu a napjatě. „To víš.“

Roland přikývl, ale nepodíval se na něj. Zdálo se, že si hledí na potrhané a zaprášené boty a špinavou podlahu pod sedadlem. Ty sklopené oči, ten pohled, který se ne a ne otočit k tomu, kdo si z Rolanda z Gileadu učinil skoro idol, nad tím vším Eddiemu Deanovi usedalo srdce. Přesto naléhal dál. Pokud někdy měli prostor pro chyby, ten čas minul. Hra se chýlila ke konci.

„Rozběhl bych se za ní v tu ránu, kdybych si myslel, že je to tak správný. Rolande, bez váhání! Ale my musíme dodělat práci v tomhle světě. Protože tenhle svět je jednosměrnej. Když dneska, 9. července 1977 odejdeme, už nikdy se sem nebudeme moct vrátit. Budeme –“

„Eddie, to všechno jsme si už vysvětlili.“ Pořád se na něj nedíval.

„Ano, ale rozumíš tomu? Máme prostě jenom jednu kulku v hlavni, jenom jednu orizu v ruce. Hlavně proto jsme přijeli do Bridgtonu! Bůh je mi svědkem, že jsem chtěl jet do Želví ulice, jakmile nám o ní John Cullum pověděl, ale říkal jsem si, že nejdřív musíme zajet za tím spisovatelem a promluvit s ním. A měl jsem pravdu, že?“ Skoro prosil. „Že je to tak?“

Roland se na něho konečně podíval a Eddiemu se ulevilo. Už takhle to bylo těžké, mizerné, i bez toho odvráceného, sklopeného pohledu jeho dinha.

„A možná nesejde na tom, jestli se tu trochu zdržíme. Rolande, jestli se budeme soustředit na ty dvě ženy ležící vedle sebe na postelích – jestli se budeme soustředit na Suze a Miu, tak jak jsme je viděli naposled –, tak je možný, že se třeba napojíme na jejich příběh právě v tom bodě. Je to tak?“

Po dlouhém přemýšlení, během kterého si Eddie neuvědomoval, jestli se vůbec nadechl, pistolník přikývl. Nemohlo by se to stát, kdyby na Želví ulici našli to, čemu pistolník už dávno říkal „dveře starých“, protože takové dveře byly vždycky někomu zasvěceny a vždycky se otevíraly na stejné místo. Ale kdyby v Želví ulici v Lovellu měli najít nějaké kouzelné dveře, takové, které zde uvízly, když Prim opadl, pak by platilo, že by se mohli napojit tam, kde chtěli. Ale takové dveře dokážou být také zrádné. To zjistili na vlastní kůži v Jeskyni hlasů, když tamější dveře vtáhly do New Yorku Jakea a Callahana místo Rolanda a Eddieho a tím poslaly všechny jejich plány do Země devatenácti.

„Co ještě musíme udělat?“ zeptal se Roland. Podle hlasu se nezlobil, ale Eddiemu připadal unavený a nejistý.

„Nevím přesně, ale bude to perný. To ti zaručuju.“

Eddie vzal do ruky prodejní smlouvu a pochmurně se na ni zahleděl, tak jako všichni Hamletové v historii dramatu hleděli na lebku nebohého Yoricka. Potom se podíval znovu na Rolanda. „Tohle nám dává právo na tu prázdnou parcelu s růží. Potřebujeme to dostat k Mosesu Carverovi z Holmes Dental Industries. A kde je Moses? Nevíme.“

„Pokud jde o něj, Eddie, ani nevíme, jestli ještě žije.“

Eddie se divoce zachechtal. „Říkáš pravdu, říkám díky! Že bych to otočil, Rolande? Odvezu nás zpátky ke Stephenu Kingovi. Vydyndáme z něho dvacet nebo třicet babek – protože, brácho, já nevím, jestli sis toho všiml, ale my dva nedáme dohromady ani vindru –, ale navíc, což je důležitější, můžeme ho přinutit, aby nám připsal nějaký fakticky dobrý soukromý vočko, pořádnýho tvrďáka, kterej vypadá jako Bogart a s ničím se nemaže jako Clint Eastwood. Ať nám najde toho Carvera on!“

Potřásl hlavou, aby si ji projasnil. Bzukot hlasů, ten dokonalý protijed nesnesitelných todesových zvonků, mu sladce zněl v uších.

„Kristepane, moje manželka je v pořádným průšvihu někde vpředu v čase, co já vím, možná ji požírají zaživa upíři nebo ti upíří brouci, a já si tu sedím na venkovský silnici s chlapem, kterej ze všeho nejlíp umí střílet lidi, a snažím se vymyslet, jak založím nějakou zasranou korporaci!“

„Zklidni se,“ napomenul ho Roland. Když už se smířil s tím, že zůstane v tomto světě o něco déle, vypadal poměrně mírně. „Pověz mi, co cítíš, že musíme udělat, než setřeme z bot prach tohoto kde a kdy nadobro.“

A Eddie pověděl.

TŘI

Roland většinu z toho už slyšel, ale dosud si naplno neuvědomoval, v jak obtížné situaci se ocitli. Prázdná parcela na Druhé avenue jim patřila, ano, ale jejich vlastnictví se opíralo o ručně psaný dokument, který by u soudu těžko obstál, zvlášť kdyby mocní z té budoucí společnosti Sombra na ně začali posílat právníky.

Eddie chtěl tu prodejní smlouvu dopravit k Mosesu Carverovi, pokud to bude možné, včetně informace, že jeho kmotřenka Odetta Holmesová – v létě roku 1977 již třináct let nezvěstná – žije a daří se jí dobře a ze všechno nejvíc si přeje, aby se Carver ujal poručnictví nejen samotné parcely, ale i konkrétní růže, která na ní roste.

Budou muset Mosese Carvera – pokud stále žije – přesvědčit natolik, aby včlenil takzvanou společnost Tet do Holmes Industries (nebo naopak). Ale to nestačilo! Zbytek života (a Eddie měl pocit, že Carver bude touhle dobou ve věku Aarona Deepneaua) by musel věnovat budování obří korporace, jejímž jediným cílem by bylo na každém kroku klást překážky dalším dvěma obrům, Sombře a North Central Positronics. Zadusit je, pokud to bude možné, a zabránit tomu, aby se z nich stalo monstrum, které zanechá své ničivé šlápoty po celém umírajícím Středosvětě a smrtelně poraní samotnou Temnou věž.

„Možná jsme měli nechat tu kupní smlouvu sai Deepneauovi,“ přemýšlel Roland, když si vyslechl Eddieho do konce. „Aspoň by dokázal vyhledat toho Carvera a zajít za ním a vyprávět jim o nás.“

„Ne, udělali jsme správně, když jsme si ji nechali my.“ To byla jedna z mála věcí, kterými si byl Eddie naprosto jist. „Kdybychom nechali ten papír Aaronu Deepneauovi, touhle dobou už by z něho byl jenom popel ve větru.“

„Věříš, že by Věž litoval toho obchodu a přemluvil přítele, aby listinu zničil?“

„Vím to,“ řekl Eddie. „Ale i kdyby Deepneau vydržel poslouchat, jak do něho starý přítel hučí celý hodiny, ‚Spal to, Aarone, přinutili mě a teď mě chtějí podfouknout, víš to stejně dobře jako já, spal to a pak zavoláme na ty momsery policajty‘ – myslíš, že by Moses Carver takový bláznivý historce uvěřil?“

Roland se žalostně usmál. „Myslím, že vůbec nepůjde o to, čemu uvěří, Eddie. Popřemýšlej chvilku, kolik z té naší bláznivé historie Aaron Deepneau opravdu slyšel?“

„Moc ne,“ souhlasil Eddie. Zavřel oči a přimáčkl si na ně klouby hřbetů rukou. Pořádně. „Napadá mě jenom jediná osoba, která by opravdu dokázala přesvědčit Mosese Carvera, aby udělal, o co ho budeme muset požádat, a ta má jinou práci. V roce 1999. A do tý doby bude Carver po smrti, stejně jako Deepneau a možná i Věž.“

„Nu, tak co můžeme bez ní udělat? Co tě uspokojí?“

Eddie si myslel, že Susannah by se možná mohla vrátit do roku 1977 bez nich, protože ona zatím tento rok nenavštívila. No… sice sem todesovala, ale podle Eddieho se to nedalo tak docela počítat. Ale možná už byl pro ni tento rok zapovězený z toho prostého důvodu, že s ním a Rolandem tvořila ka-tet. Nebo z nějakého jiného důvodu. Eddie nevěděl. Studování klauzulí psaných drobných písmem nikdy nebylo jeho silnou stránkou. Už se chtěl Rolanda zeptat na názor, ale Roland promluvil dřív.

„Co náš dan-tete?“ zeptal se.

I když Eddie tomu výrazu rozuměl – znamenal nedorostlý bůžek nebo malý zachránce –, zpočátku nechápal, co tím Roland myslí. Pak pochopil. Copak jim jejich waterfordský dan-tete nepůjčil i tohle auto, ve kterém sedí, říkám díky? „Cullum? To mluvíš o něm, Rolande? O tom chlapovi se skříní plnou podepsanejch baseballovejch míčků?“

„Říkáš pravdu,“ odpověděl Roland. Mluvil tím svým suchým tónem, který prozrazoval, že se nijak nebaví, ale naopak ztrácí trpělivost. „Nemusíš nad tím nápadem zase tolik jásat.“

„Ale… přece jsi mu poručil, aby odjel! A on souhlasil!“

„A jak moc nadšený ti připadal z vyhlídky, že pojede za svým přítelem do Vermongu?“

„Vermontu,“ opravil ho Eddie a nedokázal zakrýt úsměv. Ale bez ohledu na úsměv ze všeho nejvíc cítil děs. Napadlo ho, že to ohavné škrábání, které v duchu slyší, vyluzuje Rolandova pravá ruka s dvěma prsty, ohledávající základnu hlavně pistole.

Roland pokrčil rameny, jako by říkal, že je mu jedno, jestli Cullum chtěl jet do Vermontu nebo panství Garlan. „Odpověz mi na otázku.“

„No…“

Cullum se nad tím nápadem vlastně netvářil nijak nadšeně. Úplně od první chvíle se choval spíš jako jeden z nich než jeden z pojídačů trávy, mezi kterými žil (Eddie poznal pojídače trávy velmi snadno, protože sám k nim patřil, než ho Roland nejprve unesl a potom mu začal udělovat vražedné lekce). Cullum byl pistolníky očividně okouzlen a zajímal se o to, co dělají v jeho městečku. Ale Roland uměl prosadit, co chtěl, a lidé ho tak nějak poslouchali.

Zavrtěl prsty na pravé ruce, bylo to jeho staré netrpělivé gesto. Dělej, u tvého otce. Ser, nebo slez z prkna.

„Myslím, že ve skutečnosti se mu moc nechtělo,“ řekl Eddie. „Ale to neznamená, že je ještě doma v East Stonehamu.“

„Ale je. Neodjel.“

Eddiemu se podařilo zabránit tomu, aby mu poklesla brada, jen za cenu jistého úsilí. „Jak to můžeš vědět? Nahlížíš mu do mysli, je to tak?“

Roland zavrtěl hlavou.

„Tak jak –“

„Ka.“

„Ka? Ka? Co má tohle sakra znamenat?“

Roland měl ztrhanou a unavenou tvář, pod opálením byl bledý. „Koho jiného známe v tomto koutu světa?“

„Nikoho, ale –“

„Pak je to on.“ Roland mluvil bez výrazu, jako by dítěti vysvětloval nějakou očividnou životní pravdu: nahoře je nad hlavou, dole je tam, kde se nohama opíráš o zem.

Eddie se mu už chystal říct, že je to hloupost, že je to pověrčivost nejhrubšího zrna, ale pak se rozmyslel. Když nepočítá Deepneaua, Věže, Stephena Kinga a toho strašného Jacka Andoliniho, byl John Cullum opravdu jediným člověkem, kterého znali v tomto koutu světa (nebo v tomto patře Věže, pokud je vám taková představa více vhod). A po tom všem, čeho byl Eddie svědkem za posledních pár měsíců – sakra, za poslední týden –, měl snad nějaké právo ohrnovat nos nad pověrčivostí?

„Dobře,“ připustil Eddie. „Asi bychom to měli vyzkoušet.“

„Jak se s ním spojíme?“

„Můžeme mu z Bridgtonu zatelefonovat. Jenže Rolande, v knížkách žádná vedlejší postava jako John Cullum nikdy nevystartuje z lavičky, aby zachránila zápas. To by vypadalo nereálně.“

„Vím určitě,“ řekl Roland, „že v životě se to stává každou chvíli.“

A Eddie se zasmál. Co jiného sakra mohl dělat? Bylo to tak dokonale rolandovské.

ČTYŘI

BRIDGTON HLAVNÍ ULICE 1

JEZERO HIGHLAND 2

HARRISON 3

WATERFORD 6

SWEDEN 9

LOVELL 18

FRYEBURG 24

Zrovna tento oznamovatel míjeli, když Eddie řekl: „Prohrabej se trochu přihrádkou na rukavice, Rolande. Koukni se, jestli nám ka nebo Paprsek nebo něco nenechalo pár drobnejch na telefonní budku.“

„Rukavice? Myslíš tady tu destičku?“

„Jo.“

Roland se nejprve pokusil otočit chromovaným knoflíkem vpředu, potom pochopil systém a stiskl ho. Uvnitř byl neskutečný binec, který krátké levitování fordky nijak nevylepšilo. Ležely tam potvrzenky od kreditní karty, velmi stará tuba čehosi, co Eddie odhadl na „zubní pastu“ (Roland poměrně zřetelně rozeznal slova HOLMES DENTAL), jakousi fotr-grafii s usměvavou holčičkou – asi Cullumova neteř – na poníku, krátkou tyč, kterou zprvu považoval za výbušninu (Eddie říkal, že je to nouzová baterka), časopis, který se jmenoval zřejmě YANKME… a krabice od doutníků. Roland nedokázal pořádně vyluštit slovo, které na ní bylo napsáno, ale vypadalo jako dobasy. Ukázal krabičku Eddiemu a tomu se rozsvítily oči.

„Stojí tam drobasy,“ vysvětlil. „Možná máš s Cullumem a ka pravdu. Otevři ji, Rolande, jestli ráčíš.“

Dítě, které věnovalo tuto krabičku jako dárek, vyrobilo vpředu roztomilou (a trochu nešikovnou) západku, aby víčko drželo zavřené. Roland západku posunul, otevřel krabičku a ukázal Eddiemu hrst stříbrných mincí. „Stačí to, aby ses dovolal do domu sai Culluma?“

„Jo,“ řekl Eddie. „S tím bych se možná dovolal až do Fairbanksu na Aljašce. Ale bude nám to úplně k ničemu, jestli už Cullum uhání do Vermontu.“

PĚT

Náměstíčko v Bridgtonu tvořila z jedné strany drogerie a pizzerie, z druhé strany kino (Kouzelná lucerna) a obchodní dům (Reny’s). Mezi kinem a obchodním domem byl malý výklenek, kde stály lavičky a tři telefonní budky.

Eddie se prohrábl Cullumovou krabicí drobných a vysázel Rolandovi šest dolarů ve čtvrťácích. „Zajdeš tamhle,“ ukázal na drogerii, „a koupíš mi lahvičku aspirinu. Poznáš ho, když ho uvidíš?“

„Astin. Poznám ho.“

„Chci nejmenší balení, jaký budou mít, protože šest babek fakt není moc. Potom půjdeš vedle, tam kde mají ceduli Bridgtonská pizza a sendviče. Pokud ti pořád zůstane aspoň šestnáct těchhle mincí, řekneš jim, že chceš maxíka.“

Roland přikývl, ale Eddiemu to nestačilo. „Řekni to nahlas.“

„Masíka.“

„Maxíka.“

„Masssíka.“

„Ma –“ Eddie se odmlčel. „Rolande, řekni meníčko.“

„Meníč-ko.“

„Dobře. Takže jestli ti zbyde aspoň šestnáct čtvrťáků, řekni si o meníčko. Dokážeš říct ‚hodně máji‘?“

„Hodně máji.“

„Jo. Jestli ti zbude míň než šestnáct, řekni si o salámový a sýrový sendvič. Sendvič, ne popkin.“

„Salámý sendyč.“

„Skoro tak. A jinak nic neříkej, jenom pokud nebude absolutně vyhnutí.“

Roland přikývl. Eddie měl pravdu, bude lepší, když nebude mluvit. Lidi poznají, v hloubi duše, na první pohled, že není zdejší. Taky mu půjdou instinktivně z cesty. Líp je nedráždit.

Pistolník spustil ruku k levému boku, když se chystal vystoupit na ulici, byl to starý zvyk, který mu tentokrát nepřinesl žádný klid: oba revolvery byly v kufru Cullumovy fordky, zabalené v nábojových pásech.

Než konečně vyrazil, Eddie ho chytil za rameno. Pistolník se prudce otočil, obočí pozvednuté, bledý pohled upřený na přítele.

„Máme v našem světě jedno úsloví, Rolande – tonoucí se stébla chytá.“

„A co to znamená?“

„Tohle všechno,“ řekl Eddie chmurně. „To, co právě děláme. Popřej mi štěstí, kámo.“

Roland přikývl. „Tak, to činím. Nám oběma.“

Už se chtěl znovu otočit, ale Eddie ho znovu zavolal. Tentokrát už se Roland tvářil trochu netrpělivě.

„Až budeš přecházet ulici, ať tě něco nepřejede,“ nabádal ho Eddie a potom dodal po způsobu Johna Culluma: „Je tu víc lufťáků než blech na psovi. A nejezděj na koních.“

„Jdi volat, Eddie,“ řekl Roland a pak přešel bridgtonskou hlavní ulici pomalu a rozvážně, stejným širokým krokem, kterým přešel tisíc jiných hlavních ulic v tisíci městečkách.

Eddie se za ním díval, potom se otočil k telefonu a přečetl si návod. Pak zvedl sluchátko a vytočil číslo informací.

ŠEST

Neodjel, řekl pistolník na adresu Johna Culluma s neochvějnou jistotou. A proč? Protože Cullum byl na konci řady, neměli tu nikoho jiného, komu by zatelefonovali. Jinými slovy, to zatracené staré ka Rolanda z Gileadu.

Chvilku čekal, než slečna na informacích zahuhlala Cullumovo číslo. Eddie se ho pokusil zapamatovat – vždycky měl dobrou paměť na čísla, Henry mu někdy říkal „náš Ajnštánek“ –, ale tentokrát se nemohl na tuto schopnost spolehnout. Zdálo se, že se něco stalo buď všeobecně s jeho myšlením (čemuž nevěřil), nebo s jeho schopností zapamatovat si určité artefakty z tohoto světa (což se jaksi dělo). Když požádal o číslo podruhé – a tentokrát si ho napsal do vrstvy prachu na poličce v telefonní budce – Eddieho maně napadlo, jestlipak by ještě dokázal přečíst román nebo sledovat zápletku filmu podle sledu obrázků na plátně. Skoro o tom pochyboval. Ale záleželo na tom? V Kouzelné lucerně vedle dávali Hvězdné války a Eddie si pomyslel, že jestli dojde na konec své životní stezky a ocitne se na mýtině, aniž se podruhé podívá na Luka Skywalkera a znovu si poslechne sípavý dech Darth Vadera, zas tak moc se nestane.

„Díky, paní,“ řekl do telefonu a už se chystal vytočit nové číslo, když se za ním ozvala řada výbuchů. Eddie se prudce otočil, srdce se mu okamžitě prudce rozběhlo, pravá ruka hmátla k boku, a čekal, že uvidí Vlky nebo ohaře nebo možná toho parchanta Flagga –

Uviděl auto se stahovací střechou plné rozesmátých středoškoláků s prázdnými, opálenými tvářemi. Jeden z nich právě vyhodil na ulici šňůrku praskavých žabek, které mu zbyly od Čtvrtého července – kluci v jeho věku v Calla Bryn Sturgisu by tomu říkali bengálky.

Kdybych měl u sebe pistoli, možná bych pár těch bejčků zastřelil, pomyslel si Eddie. Mluvíš blbosti, vzpamatuj se. Ano. Dobře. Ale třeba by to neudělal. Každopádně si musel připustit, že pro civilizovanější končiny představuje jisté nebezpečí.

„S tím se dá žít,“ zamumlal Eddie a potom dodal oblíbenou radu velkého mudrce a zasloužilého feťáka pro drobné životní problémy: „Neřeš to.“

Na staromódním telefonu s ciferníkem vytočil číslo Johna Culluma, a když ho umělý hlas – možná pra-pra-pra-pra-pra-prababička Blainea Mona – požádal, aby vhodil devadesát centů, Eddie vhodil do zdířky celý dolar. No co, sakra, zachraňoval svět.

Telefon zazvonil jednou… dvakrát… a někdo ho zvedl!

„Johne!“ zaječel skoro Eddie. „To je sakra klika! Johne, tady je –“

Ale hlas na druhém konci drátu už mluvil. Eddie, dítě konce osmdesátých let, ihned poznal, že tohle nevěští nic dobrého.

„– dovolali jste se k Johnu Cullumovi z Cullumova kempu a opravny,“ prohlásil Cullumův hlas svým známým protahovaným yankeeským přízvukem. „Trochu nakvap sem musel vypadnout, žejo, a nemám fakticky ani páru, kdy se vrátím. Jestli vás to zaskočilo, tak se omlouvám, ale můžete zavolat Garymu Crowellovi na 926 5555, nebo k Juniorovi Barkerovi na 929 4211.“

Eddieho počáteční úlek přešel – přešéél, jak by řekl Cullum – někdy ve chvíli, kdy mužský nejistý hlas na záznamníku Eddiemu říkal, že on, Cullum, nemá ani páru, kdy se vrátí. Protože Cullum tam byl, v tom svém hobitím domku na západním břehu jezírka Keywadin, buď seděl na své důkladně polstrované hobití pohovce nebo v některém podobně vycpaném hobitím křesílku. Seděl tam a sledoval vzkazy na svém nepochybně vachrlatém záznamníku ze sedmdesátých let. A Eddie to věděl, protože… inu…

Prostě to věděl.

Primitivní nahrávka nemohla úplně zamaskovat potměšilý humor, který se na konci vzkazu vkradl do Cullumova hlasu. „Ale jestli si rádi pokecáte sami se sebou, můžete mi nechat vzkaz, až to pípne. Ať je krátkej.“ Poslední slovo znělo kóótkej.

Eddie počkal na pípnutí a potom řekl: „Tady je Eddie Dean, Johne. Já vím, že tam jsi, a myslím, žes čekal, až zavolám. Neptej se mě, proč si to myslím, protože to fakticky nevím, ale –“

Eddie uslyšel hlasité cvaknutí a potom Cullumův hlas – živý hlas: „Nazdar, synku, staráš se mi dobře o auto?“

Eddie byl chvilku tak popletený, že nemohl odpovědět, a protože v podání Cullumova východního přízvuku zněla ta otázka docela jinak: Sereš se mi dabřa óto?

„Chlapče?“ naléhal Cullum trochu polekaně. „Seš tam ještě?“

„Jo,“ řekl Eddie, „a ty taky. Myslel jsem, že už frčíš do Vermontu.“

„No, něco ti povím. Tady jsme nezažili takový vzrůšo jako dnes snad od třiadvacátýho roku, kdy shořel South Stoneham Shoe. Policajti zablokovali všecky silnice z městečka.“

Eddie byl přesvědčený, že policie místní lidi pouští, pokud se prokážou platnými doklady, ale teď měl na srdci něco jiného. „Chceš mi namluvit, že nedokážeš najít cestu z toho městečka, abys nezahlídl jedinýho policajta, i kdyby se ti zachtělo?“

Na okamžik se rozhostilo ticho. V tom tichu si Eddie uvědomil, že u lokte mu kdosi stojí. Neotočil se, aby se podíval. Byl to Roland. Kdo jiný v tomto světě by byl cítit – nepatrně, ale nepochybně – jiným světem?

„Nó,“ protáhl Cullum konečně. „Možná znám pár lesních cest, který vedou kolem Lovellu. Bylo suchý léto, takže bych po nich dodávkou asi projel.“

„Pár?“

„No, řekněme tři, čtyři.“ Další pomlka, kterou Eddie nepřerušoval. Moc dobře se bavil. „Pět nebo šest,“ opravil se Cullum, ale Eddie se rozhodl, že ani na to neodpoví. „Osm,“ řekl Cullum konečně, a když se Eddie zasmál, Cullum se přidal. „Co máš na srdci, synku?“

Eddie pohlédl na Rolanda, který ve dvou zbývajících prstech pravačky držel lahvičku aspirinu. Eddie si ji vděčně vzal. „Chci, abys přijel do Lovellu,“ řekl Cullumovi. „Vypadá to, že si přece jenom ještě budeme muset poklábosit.“

„Nojo, se mi zdá, že jsem to musel cejtit v kostech,“ řekl Cullum, „i když jsem si to vůbec neuvědomoval. Pořád dokola jsem si mlel, ‚Brzo už musím vyjet do Montpelieru‘, ale pořád jsem tu měl na práci tohle nebo tamto. Kdybys zavolal před pěti minutama, měl bych obsazíno – volal jsem Charliemu Beemerovi. V tom obchodě to byla jeho manželka a švagrová, který tam zabili, víš. A pak mě napadlo, ‚Ale sakra, ještě to tady celý pořádně zametu, než si hodím nářadí na dodávku a vyrazím.‘ Prostě říkám, že jsem si to neuvědomoval, ale od chvíle, co jsem se sem vrátil, jsem v hloubi duše asi čekal, že zavoláte. Kde jste? V Želví ulici?“

Eddie odklopil víčko lahvičky s aspirinem a dychtivě se zahleděl na tabletky. Jednou feťák, vždycky feťák, to musel uznat. I když šlo jenom o takovýto materiál. „Nojó,“ řekl s jazykem jenom líně opřeným o patro. Od chvíle, kdy poznal Rolanda v tryskáči Delta, který sestupoval na Kennedyho letiště, se naučil slušně napodobovat místní dialekty. „Říkal jsi, že ta ulice je jenom smyčka dlouhá dvě míle u silnice číslo sedum, je to tak?“

„To jsem říkal. Na Želví je pár moc pěknejch baráků.“ Na chvilku se zamyšleně odmlčel. „A spousta jich je na prodej. Poslední dobou se v tom kraji objevilo hodně příchozích. O tom jsem se asi taky zmiňoval. Takový věci lidi znervózňujou a aspoň ti bohatí si můžou dovolit odjet někam, kde můžou v noci spát.“

Eddie už nevydržel: vytáhl tři aspiriny, vhodil si je do úst a vychutnával hořkou chuť, když se mu začaly rozpouštět na jazyku. I když ho rány bolely jako čert, snesl by dvakrát tolik, kdyby uslyšel Susannah. Ale ta mlčela. Měl dojem, že jejich spojení, beztak náhodné, zmizelo s příchodem Miina prokletého děcka.

„Chlapci, možná by nebylo špatný, kdybyste si nechali bouchačky při ruce, až pojedete do Želví ulice v Lovellu,“ řekl Cullum. „Pokud jde o mě, já si akorát hodím brokovnici do dodávky, než prásknu do koní.“

„Proč ne?“ souhlasil Eddie. „Dívej se pak po svým auťáku, budeme někde na tý objížďce, jo? Najdeš nás.“

„Nojo, ta stará fordka mi už chyběla,“ notoval si s ním Cullum. „Něco mi pověz, synku. Do Vermontu nepojedu, ale mám pocit, že mě chcete poslat někam jinam, jestli budu ochotnej. Nechceš mi říct, kam?“

Eddieho napadlo, že Mark Twain by mohl nazvat další kapitolu nepochybně barvitého života Johna Culluma Maineský Yankee na dvoře Karmínového krále, ale rozhodl se, že to neudělá. „Byl jsi už někdy v New Yorku?“

„Ty bláho, to víš, že jo. Dostal jsem dvoudenní opušťák, když jsem byl na vojně.“

Vujně, zaznělo legračně. „Zašel jsem si do Radio City Music Hall a Empire State Building, víc se nepamatuju. Ale musel jsem navštívit ještě pár dalších turistickejch atrakcí, protože mi z peněženky zmizelo třicet dolarů a za pár měsíců mi našli docela slušnýho tripla.“

„Tentokrát budeš mít tolik práce, že tripla nestihneš. Vezmi si taky kreditky. Vím, že je máš, protože jsem se podíval na účty v přihrádce na rukavice.“ Pocítil skoro šílené nutkání protahovat slova stejně jako Cullum.

„Je tam binec, co?“ zeptal se Cullum klidně.

„Nojo, vypadá to tam, jako by si tam pes schoval rozžvejkaný boty. Takže nashle v Lovellu, Johne.“ Eddie zavěsil. Podíval se na sáček, který Roland nesl, a zvedl obočí.

„Je to salámý a sýrový sendyč,“ oznámil Roland. „Se spoustou máji, i když netuším, co to je. Osobně bych dal přednost omáčce, která tolik nepřipomíná mlíčí, ale ať ti slouží.“

Eddie obrátil oči v sloup. „Páni, ty fakt umíš nadělat chutě.“

„To říkáš?“

Eddie si musel znovu připomenout, že Roland nemá skoro žádný smysl pro humor. „Říkám, říkám. Jedem. Já si můžu sníst svůj sendvič se sýrem a mlíčím za jízdy. Taky si potřebujeme promluvit o tom, jak to navlíkneme.“

SEDM

Dohodli se, že to navléknou tak, že Johnu Cullumovi povědí ze svého příběhu tolik, kolik jeho důvěřivost (a zdravý rozum) unese. Potom, jestli všechno půjde dobře, mu svěří tu životně důležitou kupní smlouvu a pošlou ho za Aaronem Deepneauem. S přísným pokynem zajistit, aby s Deepneauem mluvil bez přítomnosti Calvina Věže, kterému se nedalo tak docela důvěřovat.

„Cullum a Deepneau můžou společně vystopovat Mosese Carvera,“ řekl Eddie, „a myslím, že můžu Cullumovi poskytnout dost informací o Suze – soukromý věci –, aby Carvera přesvědčil, že Suze stále žije. Ale potom… no, hodně záleží na tom, jak ti dva chlapi budou umět přesvědčovat. A jak moc stojí o to, aby podzim svýho života věnovali službě společnosti Tet. Hele, třeba nás ještě překvapí! Neumím si sice Culluma představit v obleku a šlajfce, ale cestovat po Státech a házet Sombře klacky pod nohy?“ Zamyslel se, naklonil hlavu, potom s úsměvem přikývl. „Jo. To si umím představit docela dobře.“

„Z kmotra Susannah bude nejspíš taky stařík,“ poznamenal Roland. „Jenom bude trochu jiná nátura. Takoví chlapíci často mluví vlastním jazykem, když jsou an-tet. Možná budu moct Johnu Cullumovi dát něco, co pomůže Carvera přesvědčit, aby se přidal k nám.“

„Sigul?“

„Ano.“

Eddieho to zaujalo. „Jakej?“

Ale než stačil Roland odpovědět, spatřili něco, co donutilo Eddieho dupnout na brzdy. Už byli v Lovellu, na silnici číslo 7. Před nimi se po krajnici nejistě potácel jakýsi starý muž se zacuchanými a rozevlátými bílými vlasy. Na sobě měl pytlovitý kus špinavé látky, kterému se rozhodně nedalo říkat šaty. Vyhublé paže a nohy měl pokryty dlouhými škrábanci. Byly na nich také boláky, živé a temně červené. Nohy měl bosé, takže bylo vidět, že místo prstů má ohavné žluté pařáty, které vypadaly nebezpečně. Pod jednou paží svíral jakýsi dřevěný předmět ježící se třískami, možná to byla polámaná lyra. Eddie si pomyslel, že nikdo by se tu nemohl vyjímat nepatřičněji než tento cizinec, na této silnici, kam se opěšale občas vydávali jenom zachmuření běžci, očividně „lufťáci“, vždy v perfektně sladěných joggingových šortkách, kšiltovce a tričku (jeden běžec měl na tričku nápis NESTŘÍLEJTE TURISTY).

Tvor, který se šoural po krajnici silnice číslo 7, se k nim otočil a Eddiemu uklouzl vyděšený výkřik. Oči se mu slévaly nad kořenem nosu a připomínaly dvoužloutkové vejce na pánvi. Z jedné nosní dírky mu trčel tesák jako kostěný šušeň. Ale nejhorší byla kalná zelená zář, která vycházela tomu tvorovi z obličeje. Jako by měl kůži natřenou tenkou vrstvou fosforeskující kaše.

Uviděl je a okamžitě utekl do lesa, rozbitou lyru v běhu zahodil.

„Kriste!“ vyrazil Eddie. Pokud byl tohle příchozí, doufal, že už nikdy nepotká dalšího.

„Zastav, Eddie!“ zařval Roland a vzápětí se opřel dlaní o přístrojovou desku, protože stará Cullumova fordka smykem a v oblaku prachu zastavila v místě, kde ten tvor zmizel.

„Otevři nákladový prostor,“ poručil Eddiemu a už vystupoval ven. „Dej sem mého vdovaře.“

„Rolande, máme trochu naspěch a na Želví ulici je to ještě tři míle na sever. Fakticky si myslím, že bychom měli –“

„Zavři tu svou hloupou hubu a podej mi ho!“ zaburácel Roland a pak se rozběhl k okraji lesa. Zhluboka se nadechl, a když zakřičel za utíkajícím tvorem, naskočila Eddiemu na pažích husí kůže. Už několikrát slyšel Rolanda mluvit podobným hlasem, ale v mezidobí snadno zapomněl, že Rolandovi v žilách koluje královská krev.

Pronesl několik vět, kterým Eddie nerozuměl, až na tu poslední: „Předstup, potomku Rodericka, ty zkažený, ty ztracený, a slož poklonu mně, Rolandovi, synu Stevenovu z rodu Eldů!“

Chvilku se nic nedělo. Eddie otevřel kufr fordky a přinesl Rolandovi pistoli. Roland si ji připnul, aniž se na Eddieho podíval, natož aby mu slovem poděkoval.

Uplynulo možná půl minuty. Eddie už se chystal něco prohodit. Ale sotva otevřel ústa, zaprášené listí na stromech u silnice se zatřáslo. A za chvilku se ten zparchantělý tvor znovu objevil. Potácel se s hlavou sklopenou. Vpředu na úboru se mu šířila vlhká skvrna. Eddie cítil odporný pach moči, pronikavý a čpavý.

Přesto tvor poklekl a pozvedl znetvořenou ruku k čelu, beznadějné gesto poddaného, ze kterého se Eddiemu chtělo brečet. „Buď zdráv, Rolande z Gileadu, Rolande z Eldů! Ukážeš mi nějaký sigul, můj milý?“

V městečku zvaném River Crossing žila jedna stará žena, která si říkala teta Talitha, a ta dala Rolandovi stříbrný křížek na jemném stříbrném řetízku. Roland ho od té doby nosil na krku. Nyní si sáhl za košili a ukázal křížek klečícímu tvorovi – pomalému mutantovi, který umíral na nemoc z ozáření, o tom byl Eddie přesvědčen – a tvor chraplavě vykřikl úžasem.

„Toužíš po klidu na konci svého putování, potomku Rodericka? Toužíš po míru na mýtině?“

„Tak, můj milý,“ vzlykl tvor a pak začal drmolit jakýmsi divným jazykem, kterému Eddie nerozuměl. Eddie se rozhlédl oběma směry po silnici číslo 7, čekal, že tudy někdo pojede – přece jenom letní sezóna byla v plném proudu –, ale nezahlédl vůbec nikoho. Aspoň chvilku se jich štěstí drželo.

„Kolik vás je v těchto končinách?“ skočil Roland příchozímu do řeči. Zároveň natáhl revolver a pozvedl ten starý smrtící stroj tak, že si ho opřel o košili.

Potomek Roderickův nezvedl oči, jenom máchl rukou k obzoru. „Delah, pistolníku,“ řekl, „protože zde jsou světy tenké, řekni anrokon fa, sey-sey desene fanno billet kobair ken. I Chevin devar dan do. Protože nad nimi cítím žal. Ken-toi, ken-teh, ken Diskordie, aven la kam mah ken. May-mi? Iffina lah vainen, eth –“

„Kolik dan devar?“

Chvilku o Rolandově otázce přemýšlel, potom roztáhl prsty (bylo jich deset, všiml si Eddie), a to gesto opakoval pětkrát. Padesát. I když čeho padesát, to Eddie nevěděl.

„Diskordie?“ zeptal se Roland ostře. „To opravdu říkáš?“

„Ach ano, to říkám já, Chevin z Chayvenu, syn Hamila, pěvec Jižních plání, které bývaly mým domovem.“

„Řekni jméno města, které stojí u hradu Diskordie, a já tě propustím.“

„Ach, pistolníku, tam jsou všichni mrtvi.“

„To nemyslím. Řekni.“

„Fedik!“ vykřikl Chevin z Chayvenu, potulný musica, kterého by nikdy nenapadlo, že svůj život skončí na takovém vzdáleném, divném místě – nikoli na pláních Středosvěta, ale v horách západního Maine. Náhle pozvedl hrůznou, svítící tvář k Rolandovi. Doširoka rozpřáhl paže, jako by byl ukřižován. „Fedik na opačné straně Hromové tišiny, na stezce Paprsku! V Šardik, V Maturin, cesta k Temné v –“

Rolandův revolver jedinkrát promluvil. Kule zasáhla klečícího tvora doprostřed čela a tím dokonala zkázu jeho zrůzněného obličeje. Tvor odletěl vzad a Eddie si všiml, že jeho tělo se mění v zelenavý dým, průhledný jako sršání křídlo. Na okamžik Eddie viděl, jak se zuby Chevina z Chayvenu vznášejí jako přízračný korálový kruh, a pak zmizely také.

Roland zastrčil revolver zpátky do pouzdra, potom natáhl dva zbývající prsty na pravé ruce před sebe a pak těsně před obličej, podle Eddieho to bylo žehnající gesto jako vyšité.

„Dojdi míru,“ pronesl Roland. Potom si odepjal pás s pistolí a začal do něho zbraň znovu balit.

„Rolande, to byl… to byl pomalý mutant?“

„Tak, myslím, že tak by se to dalo říct, ubohý stařík. Ale Roderickové pocházejí ze vzdálenějších krajů, než které jsem kdy poznal, i když než se svět hnul, skládali pocty Arturu Eldovi.“ Otočil se k Eddiemu, modré oči v unaveném obličeji mu svítily. „Fedik je místo, kam se Mia odebrala porodit dítě, o tom nepochybuji. Tam odvlekla Susannah. K poslednímu hradu. Nakonec budeme muset zpátky do Hromové tišiny, ale nejdřív se musíme dostat do Fediku. Je dobré, že jsme se to dozvěděli.“

„Říkal, že kvůli komusi cítí žal. Kvůli komu?“

Roland jenom zavrtěl hlavou, Eddiemu na otázku neodpověděl. Kolem prohučel náklaďák coca-coly a daleko na západě zarachotil hrom

„Fedik Diskordie,“ zamumlal místo odpovědi pistolník. „Fedik Červené smrti. Jestli budeme moci zachránit Susannah – a Jakea –, budeme se vracet do Cally. Ale až tam skončíme, budeme pokračovat. A až se znovu otočíme na jihovýchod…“

„Tak co?“ zeptal se Eddie stísněně. „Co pak, Rolande?“

„Pak už nás nic nezadrží, dokud nedojdeme k Věži.“ Natáhl ruce a díval se, jak se nepatrně chvějí. Potom pohlédl na Eddieho. V obličeji byl unavený, ale nebojácný. „Ještě nikdy jsem nebyl tak blízko. Slyším, jak mi do uší šeptají všichni moji ztracení přátelé a jejich ztracení otcové. Šeptají, jako Věž dýchá.“

Eddie se chvíli díval na Rolanda, fascinovaný a vyděšený, a potom to kouzlo přerušil, ale musel se téměř fyzicky namáhat. „No jo,“ řekl a zamířil zpátky k místu řidiče fordky, „jestli ti některej ten hlas napoví, co říct Cullumovi – jak ho nejlíp přesvědčit o tom, co chceme –, tak mi rozhodně dej vědět.“

Eddie nastoupil do auta a zavřel dveře, než Roland stačil odpovědět. V duchu neustále viděl, jak Roland sklání svůj velký revolver. Viděl ho, jak míří na klečící postavu a tiskne spoušť. Toto byl muž, kterého Eddie nazýval svým dinhem a přítelem. Ale mohl by prohlásit aspoň s trochou jistoty, že Roland by totéž neudělal s ním… nebo Suze… nebo Jakem… kdyby mu srdce povědělo, že ho to přivede blíž k Věži? To by prohlásit nemohl. A přesto s ním půjde dál. Byl by šel, i kdyby si byl v hloubi duše jist – ach, Bože chraň! –, že Susannah je mrtvá. Protože musel. Protože Roland se mu stal něčím mnohem víc než dinhem nebo přítelem.

„Otcem,“ zamumlal Eddie potichu, těsně než Roland otevřel vedlejší dveře a nasedl.

„Promluvil jsi, Eddie?“ zeptal se Roland.

„Ano,“ řekl Eddie. „Pocem už. Přesně tohle jsem říkal.“

Roland přikývl. Eddie znovu zařadil rychlost a vyrazil s fordkou k Želví ulici. Hrom znovu zarachotil – sice stále v dálce, ale přece jen o něco blíž.

Kapitola IV
Dan-tete

JEDNA

Zatímco se čas příchodu dítěte blížil, Susannah Deanová se rozhlížela a znovu počítala své nepřátele, jak ji Roland naučil. Nikdy nesmíš tasit, říkával, dokud nevíš, kolik jich je proti tobě nebo dokud se nepřesvědčíš, že to nemůžeš zjistit, nebo dokud se nerozhodneš, že přišel tvůj čas umřít. Kéž by se nemusela zároveň potýkat s tou strašnou přilbou na hlavě, která jí pronikala do myšlenek, ale ať už byl účel přístroje jakýkoli, zdálo se, že ho nijak neznepokojuje snaha Susannah spočítat všechny, kdo očekávali Miina chlapíčka. A to bylo dobře.

Byl tam Sayre, ten velel. Ničemný muž, uprostřed čela mu pulsovala červená skvrna. Pak tam byl Scowther, doktor skloněný mezi Miinýma nohama, připravený celebrovat porodu. Sayre doktora srovnal, když Scowther projevil trochu moc zpupnosti, ale nejspíš mu tím výkonnost nijak neomezil. Kromě Sayrea tam bylo pět dalších ničemných mužů, ale Susannah zaslechla jenom dvě jména. Ten s buldočími sanicemi a mohutným, vyklenutým břichem byl Haber. Vedle Habera stál ptačí tvor s hlavou porostlou hnědým peřím a zlýma, pichlavými očima dravce. Zdálo se, že tento tvor se jmenuje Jey nebo snad Gee. To znamenalo sedm, všichni ozbrojeni čímsi, co vypadalo jako automatické pistole, a ty měli v dokařských smyčkách. Scowtherovi nedbale visela vzadu zpod bílého pláště pokaždé, když se shýbl. Susannah už si poznamenala, že ten bude její.

Kromě toho se tam nacházely tři bledé, pozorné, humanoidní bytosti, které stály za Miou. Byly obklopeny tmavě modrou aurou, takže to byli upíři, tím si byla Susannah docela jistá. Nejspíš třetího typu, jak říkal Callahan. (Père se o nich kdysi zmiňoval jako o průzkumných žralocích). To už bylo deset. Dva upíři měli kuše, třetí jakýsi elektrický meč, v této chvíli ztlumený na malý plamen. Kdyby se jí podařilo sebrat Scowtherovi pistoli (až mu ji sebereš, zlato, opravila se – četla Moc pozitivního myšlení a stále věřila každému slovu, které reverend Peale napsal), obrátí ji nejprve proti muži s tím elektrickým mečem. Jenom bůh ví, jakou škodu by taková zbraň mohla napáchat, ale Susannah Deanová to nemínila zjišťovat.

Byla zde také ošetřovatelka s hlavou veliké hnědé krysy. Pulsující červené oko uprostřed čela přivedlo Susannah na myšlenku, že většina ostatních ničemných folken nejspíš nosí lidské masky, aby neplašili kořist, když se plíží ulicemi New Yorku. Pod nimi možná vůbec nevypadají jako krysy, ale byla si docela jistá, že nikdo z nich se nepodobá Robertu Gouletovi. Ošetřovatelka s krysí hlavou jako jediná z přítomných neměla zbraň, aspoň Susannah žádnou neviděla.

Celkem jedenáct nepřátel. Jedenáct v této rozlehlé a téměř pusté nemocnici, která se docela určitě nenacházela v podzemí Manhattanu. A pokud je měla vyřídit, bude to muset zvládnout ve chvíli, kdy se budou obírat Miiným děckem – jejím převzácným chlapíčkem.

„Už přichází, doktore!“ vykřikla nervózně ošetřovatelka, celá u vytržení.

A přicházel. Susannah přestala počítat, protože ji zaplavila dosud nejhorší bolest. Zaplavila je obě. Pohřbila je. Společně zakřičely. Scowther přikazoval Mie, aby zatlačila, aby zatlačila, TEĎ!

Susannah zavřela oči a také se do toho opřela, protože to bylo i její dítě… nebo bývalo. Když cítila, jak z ní bolest odtéká jako voda ve víru černé výlevky, zažila nejhlubší žal, jaký kdy poznala. Protože dítě proudilo do Mii. Posledních několik řádků živoucí zprávy, které muselo tělo Susannah odvysílat. Blížil se konec. Ať už mělo přijít cokoli, toto byl konec a Susannah Deanová vykřikla bolestí a lítostí zároveň. Její výkřik zazněl jako zpěv.

A potom, než začala ta hrůza – něco tak hrůzného, že dokud nedojde na mýtinu, bude si každou podrobnost pamatovat, jako by byla zalita oslnivým světlem –, ucítila, že jí zápěstí sevřela drobná horká ruka. Susannah otočila hlavu, současně s ní převalila obtížnou helmu. Slyšela se, jak lapá po dechu. Její oči se setkaly s Miiným pohledem. Mia rozevřela rty a pronesla jediné slovo. Susannah ho nemohla přes Scowtherův řev zaslechnout (už se skláněl, nahlížel mezi Miiny nohy a pozvedal kleště před čelo). Přesto ji uslyšela a pochopila, že Mia se pokouší splnit svůj slib.

Propustím tě, jestli bude možnost, řekla jí ta uchvatitelka, a slovo, které Susannah nyní v duchu uslyšela a uviděla na rtech rodící ženy, znělo čessit.

Susannah, slyšíš mě?

Slyším tě velmi dobře, řekla Susannah.

A rozumíš naší úmluvě?

Tak. Pomůžu ti odtud utéct i s tvým chlapíčkem, jestli budu moct. A…

A když ne, zabiješ nás! dokončil ten hlas naléhavě. Nikdy nezněl tak hlasitě. To působil také ten spojovací kabel, o tom Susannah nepochybovala. Řekni to, Susannah, dcero Danova!

Zabiju vás oba, jestli –

A na tom místě zmlkla. Mia však vypadala spokojeně a to bylo dobře, protože Susannah by nemohla pokračovat, i kdyby na tom závisel život jich obou. Zrak jí náhodou zabloudil ke stropu té ohromné místnosti, asi do poloviny vzdálenosti nad uličkou mezi lůžky. A tam spatřila Eddieho a Rolanda. Byli jako v mlze, vyplouvali ze stropu a zase se do něho nořili a shlíželi na ni jako přízračné ryby.

Další poryv bolesti, ale tentokrát ne tak prudký. Cítila, jak jí tvrdnou stehna a tlačí, ale připadalo jí to vzdálené. Nijak důležité. Důležité bylo, jestli opravdu vidí nebo nevidí to, co si myslí, že vidí. Že by její přetížený mozek, toužící po záchraně, vyrobil uklidňující halucinaci?

Skoro tomu věřila. Uvěřila by tomu, asi, kdyby oba nebyli nazí a neobklopovalo je prapodivné smetí: krabička zápalek, burák, popel, mince. A rohožka, panebože! Rohožka z auta s nápisem FORD.

„Doktore, už vidím hla –“

Krysí ošetřovatelka jenom bez dechu vyjekla, protože dr. Scowther nebyl žádný džentlmen a bez cavyků ji loktem odstrčil a sklonil se ještě blíž k místu, kde se spojovala Miina stehna. Jako by se chystal vytáhnout chlapíčka vlastními zuby. Tvor, který vypadal jako jestřáb, Jey nebo Gee, hovořil vzrušeným, bzučivým nářečím se svým společníkem Haberem.

Oni tam opravdu jsou, pomyslela si Susannah. Ta rohožka to dokazuje. Netušila, proč to ta rohožka dokazuje, ale byla si jistá. A ústy naznačila slovo, které jí Mia sdělila: čessit. Bylo to heslo. Otevře aspoň jedny dveře, možná spoustu dveří. Otázka, jestli jí Mia pověděla pravdu, vůbec nepřišla Susannah na mysl. Byly spojeny, nejen kabelem a helmou, ale primitivnějším (a mnohem mocnějším) aktem rození. Ne, Mia nelhala.

„Tlač, ty bohy prokletá líná mrcho!“ zavyl skoro Scowther a Roland a Eddie najednou zmizeli ve stropě nadobro, jako by je odfoukl dech toho muže. Podle názoru Susannah tomu tak bylo.

Otočila se na bok, cítila, jak se jí vlasy v chomáčích lepí k lebce, uvědomovala si, že jí z těla crčí pot po litrech. Přitáhla se blíž k Mie. Trochu blíž ke Scowtherovi. Trochu blíž k vroubkované pažbě volně zavěšeného Scowtherova automatu.

„Jenom klid, sestřičko, slyš mě, to žádám,“ řekl jeden z ničemných mužů a položil ruku Susannah na paži. Ta ruka byla studená a ochablá, plná tlustých prstenů. Při tom pohlazení naskočila Susannah husí kůže. „Tohle za chvilku pomine a potom se všechny světy změní. Až se On připojí k bořitelům v Hromové tišině –“

„Sklapni, Straw!“ vyštěkl Haber a odstrčil utěšovatele od Susannah. Pak se znovu dychtivě otočil k porodu.

Mia se prohnula v zádech a zaúpěla. Krysí ošetřovatelka položila Mie ruce na boky a jemně je zatlačila zpátky na lůžko. „No táák, no táák, tlač břichem.“

„Táhni do prdele, ty kurvo!“ zařičela Mia, ale Susannah ucítila jenom vzdálený náznak její bolesti, nic víc. Spojení sláblo.

Susannah sebrala všechnu vůli a zakřičela do hlubin vlastní hlavy. Hej! Hej, dámo z Positronics! Seš tam ještě?

„Spojení… je ukončeno,“ ohlásil příjemný ženský hlas. Stejně jako předtím promlouval Susannah uprostřed hlavy, ale teď už zněl ochable a nijak nebezpečně, jako hlas v rádiu, který je ztlumen atmosférickou poruchou. „Opakuji: spojení… je ukončeno. Doufáme, že i příště, až budete potřebovat vylepšit mentální schopnosti, využijete North Central Positronics. A společnost Sombra! Průkopníky na poli komunikačních mezimozkových technologií od roku deset tisíc!“

Susannah hluboko v hlavě pronikavě zazvonilo, až jí zatrnuly zuby, a pak spojení zmizelo. Neulevilo se jí jenom kvůli tomu, že zmizel ten děsivě nepříjemný ženský hlas; byla to mnohem mocnější úleva. Měla pocit, jako by ji pustili z nějaké bolestivé pasti svírající celé tělo.

Mia znovu zakřičela a Susannah také vykřikla. Nechtěla, aby Sayre a jeho kamarádi poznali, že spojení mezi ní a Miou bylo přerušeno, ale zároveň se jí zmocnil opravdový žal. Ztratila ženu, která se pro ni svým způsobem stala skutečnou sestrou.

Susannah! Suze, jsi tam?

Ten nový hlas ji zvedl na lokty, na okamžik skoro zapomněla na ženu vedle sebe. To byl…

Jakeu? Jsi to ty, zlato? Jsi, viď? Slyšíš mě?

ANO! vykřikl. Konečně! Panebože, s kým jsi to mluvila tak dlouho? Pořád křič, abych trefil do –

Hlas umlkl, ale Susannah ještě stačila zaslechnout slabou rachotivou ozvěnu vzdálené střelby. Jake na někoho střílí? To asi ne. Spíš někdo střílí na něho.

DVĚ

„Teď!“ křičel Scowther. „Teď, Mio! Tlač! Jako o život! Dej do toho všechno! Tlač!“

Susannah se pokusila přikulit se blíž k druhé ženě – Ach, jsem tak starostlivá a chci ji utěšit, podívejte se, jak se starám, nic jiného v tom není, jenom starost a utěšování –, ale ten, kterému říkali Straw, ji odtáhl zpátky. Článkovaný ocelový kabel mezi ženami se zhoupl a natáhl. „Drž se dál, mrcho,“ řekl Straw a Susannah si poprvé připustila možnost, že se třeba nedokáže Scowtherovy zbraně zmocnit. Žádné zbraně.

Mia znovu zakřičela, volala podivným jazykem nějakého podivného boha. Když se pokusila zvednout se v pase ze stolu, ošetřovatelka – Alia, Susannah si vzpomněla, že se asi jmenuje Alia – ji znovu přitlačila dolů a Scowther prudce vyjekl, znělo to spokojeně. Odhodil kleště, které dosud držel.

„Proč to děláš?“ vyzvídal Sayre. Prostěradla pod Miinýma roztaženýma nohama byla prosáklá krví a šéf vypadal nervózně.

„Nebudu je potřebovat!“ odsekl Scowther prudce. „Je stavěná na děti, mohla jich mít dvanáct do tuctu a každé by se jí povedlo. Už je tady, jde to jako po másle!“

Scowther vypadal, že chce popadnout velké umyvadlo položené na vedlejším lůžku, ale pak si řekl, že nemá dost času, a vsunul své růžové ruce bez rukavic na vnitřní stranu Miiných stehen. Když se tentokrát Susannah pokusila přisunout k Mie, Straw ji nezarazil. Všichni, ničemní muži i upíři, sledovali poslední stadium porodu jako uhranutí, většina z nich se shlukla v nohou dvou lůžek, která byla sražena k sobě, aby tvořila jedno. Jenom Straw se stále držel u Susannah. Upír se světelným mečem byl právě degradován – Susannah se rozhodla, že první bude na řadě Straw.

„Ještě jednou!“ zakřičel Scowther. „Kvůli tvému děcku!“

Mia, stejně jako ničemní muži a upíři, na Susannah zapomněla. Její ublížené oči plné bolesti se upíraly na Sayrea. „Smím si ho nechat, pane? Prosím, řekněte, že si ho můžu nechat, aspoň chviličku!“

Sayre ji vzal za ruku. Maska, která zakrývala jeho skutečnou tvář, se usmívala. „Ano, drahá,“ řekl. „Chlapíček je tvůj na řadu a řadu let. Jenom ještě naposledy zatlač.“

Mio, nevěř těm jeho lžím! vykřikla Susannah, ale výkřik zazněl do prázdna. To bylo asi dobře. Nejlíp bude, když na ni prozatím úplně zapomenou.

Susannah zaměřila pozornost jiným směrem. Jakeu! Jakeu, kde jsi?

Žádná odpověď. To nebylo dobré. Prosím, Pane Bože, ať je pořád naživu.

Možná má jenom napilno. Utíká… skrývá se… bojuje. Ticho nemusí nutně znamenat, že –

Mia vychrlila proud slov, zřejmě nadávek, a při tom zatlačila. Pysky její rozšířené vaginy se roztáhly ještě víc. Vytryskla krev a rozšířila hnědočervenou klínovitou skvrnu na prostěradle pod ní. A potom se v té karmínové změti objevil kotouček, bílý a černý. To bílé byla kůže. Černé byly vlasy.

Černobílá koláž se začala stahovat zpátky do karmínové a Susannah si pomyslela, že dítě se vrátí do lůna, že ještě není připraveno na tento svět, ale Mia už měla čekání dost. Zatlačila veškerou svou pozoruhodnou silou, ruce při tom před očima zaťala v roztřesené pěsti, oči jen na škvíru otevřené, zuby vyceněné. Uprostřed čela jí poplašeně tepala žíla. Další jí vyvstala na sloupu hrdla.

„HEJJJÁÁÁ!“ zakřičela. „HOPALA, TY HAJZLÍKU! HOPALA-HOP-HOP!“

„Dan-tete,“ zamumlal Jey, ten jestřábí tvor, a ostatní to opakovali uctivým šepotem: Dan-tete… dan-tete… hopala dan-tete. Příchod malého bůžka.

Tentokrát se neobjevilo jenom temeno, ale dítě vyrazilo celé. Susannah uviděla, že na krví potřísněném hrudníku drží ruce zaťaté v drobné pěsti, které se chvějí životem. Uviděla modré oči, dokořán otevřené a děsivé tím, jak byly pozorné a jak se podobaly Rolandovým. Uviděla řasy černé jako uhel. Zdobily je korálky krve, barbarská porodní ozdoba. Susannah viděla – a nikdy na to nezapomene –, jak se spodní ret děcka na okamžik zachytil o vnitřní pysk matčiny vulvy. Ústa dítěte se na okamžik otevřela a odhalila spodní čelist s úplnou řadou drobných zubů. Byly to zuby – žádné tesáky, ale dokonalé drobné zuby –, ale stejně, vidět je v ústech novorozence, z toho Susannah zamrazilo. Stejně jako z pohledu na chlapíčkův penis, nepřiměřeně veliký a zcela ztopořený. Susannah odhadovala, že je delší než její malíček.

Mia, vyjící bolestí i vítězně zároveň, se prudce zvedla na lokty, oči vypoulené a plné slz. Natáhla ruce a sevřela Sayreovi ruku jako do želez a Scowther obratně chytil dítě. Sayre vyjekl a pokusil se vyprostit, ale stejně tak se mohl snažit… no, vymanit se zástupci šerifa v městečku Oxford v Mississippi. Naříkání ustalo a rozhostilo se hrobové ticho. Susannah měla uši napnuté k prasknutí, takže v tichu jasně slyšela, jak v Sayreově zápěstí vržou kosti.

„ŽIJE?“ zaječela Mia polekanému Sayreovi do obličeje. Ze rtů jí létaly sliny. „POVĚZ MI, TY UBOHÝ PARCHANTE, JESTLI MŮJ CHLAPÍČEK ŽIJE!“

Scowther chlapíčka zdvihl, až si hleděli tváří v tvář. Doktorovy hnědé oči pohlédly do chlapíčkových modrých. A jak tak chlapíček visel Scowtherovi v rukou, s penisem vyzývavě vytrčeným vzhůru, Susannah jasně spatřila karmínové znamení na levé patě děcka. Jako by mu těsně předtím, než opustilo Miino lůno, namočili chodidlo do krve.

Scowther neplácl dítě přes zadek, ale nadechl se a prudce foukl chlapíčkovi přímo do očí. Miin chlapíček zamžikal, byl to komicky (a nepochybně lidsky) překvapený výraz. Sám se nadechl, chvíli držel a pak spustil. Ať už byl králem králů nebo ničitelem světů, vplul do života stejně jako všichni ostatní, se vzteklým řevem. Mie vytryskly vděčné slzy, když ten křik uslyšela. Ďábelská stvoření, shromážděná kolem novopečené matky, byla vazaly Karmínového krále, ale to neznamenalo, že jsou imunní vůči tomu, čeho byla právě svědky. Všichni se roztleskali a rozesmáli. Susannah si znechuceně uvědomila, že se k nim přidala. Dítě se v tom hluku rozhlíželo a jeho výraz vyjadřoval čirý úžas.

Mia plakala, slzy jí tekly proudem po tvářích a z nosu kapal čirý hlen, a natáhla paže. „Dej mi ho!“ naříkala. Tak plakala Mia, dcera nikoho a matka jednoho. „Ať si ho pochovám, to žádám, ať si pochovám svého syna. Ať si pochovám svého chlapíčka! Ať si pochovám svůj poklad!“

A dítě otočilo hlavu po hlase své matky. Susannah by myslela, že něco takového není možné, ale totéž by tvrdila o dítěti, které se narodí s očima dokořán, s ústy plnými zubů a ztopořeným penisem. Ale jinak jí dítě připadalo úplně normální: baculaté, pěkně modelované, lidské a proto miloučké. Mělo na patě červené znamení, ano, ale kolik dětí, jinak v každém směru normálních, se narodí s nějakým mateřským znamením? Copak se její vlastní otec nenarodil s červenýma rukama, aspoň podle rodinné legendy? Toto znamení nebude ani vidět, pokud se chlapeček nepůjde koupat.

Scowther, s dítětem stále před sebou, pohlédl na Sayrea. V tom strnulém okamžiku mohla Susannah snadno sebrat Scowtherovu pistoli. Ani si na to nevzpomněla. Zapomněla na Jakeův telepatický křik; stejně zapomněla na přízračnou návštěvu, kterou ji poctili Roland a její manžel. Byla jako uhranutá, podobně jako Jey a Straw a Haber a všichni ostatní, uhranutá chvílí, kdy na tento rozpadající se svět přišlo dítě.

Sayre přikývl, skoro neznatelně, a Scowther vložil malého Mordreda, který stále plakal (a stále se ohlížel přes rameno po matce), do Miiny nedočkavé náruče.

Mia ho okamžitě otočila, aby se na něho mohla podívat, a Susannah se sevřelo srdce úlekem a hrůzou. Protože Mia zešílela. Jasně jí to bylo vidět na očích. Jasné to bylo z toho, jak se jejím ústům podařilo šklebit se a usmívat zároveň, a přitom jí po stranách brady kapaly sliny, zrůžovělé a zahuštěné krví z pokousaného jazyka. Ale hlavně to bylo v tom jejím triumfálním chechtotu. Možná by za několik dní ztracený rozum našla, ale –

Ta mrcha se nikdá nevrátí, pronesla Detta beze stopy soucitu. Dyž se dostala tak daleko a pak vo to přišla, zlomilo ji to. Zničilo ji to, víš to stejně dobře jako já!

„Ach, to je krása!“ zasténala Mia. „Ach, ty tvoje modré oči, tvoje pleť bílá jako nebe před prvním sněhem o Širé zemi! Ty tvé bradavečky, jako dokonalé bobulky, ten tvůj úd a tvoje varlátka, hlaďoučká jako čerstvé broskvičky!“ Rozhlédla se, nejdřív se podívala na Susannah – přejela pohledem její obličej, ale absolutně ji nepoznávala –, potom na ostatní. „Hleďte na mého chlapíčka, vy nešťastníci, vy budižkničemové, hleďte na můj poklad, moje dítě, mého chlapce!“ křičela na ně, naléhala na ně, smála se svýma šílenýma očima a naříkala zkřivenými ústy. „Hleďte, kvůli čemu jsem se zřekla věčnosti! Hleďte na mého Mordreda, dívejte se velmi dobře, protože už nikdy neuvidíte jemu podobného!“

Prudce oddechovala a zasypala zakrvácenou, upřeně hledící dětskou tvář polibky a umazala si ústa, takže vypadala jako opilec, který se snažil namalovat se rtěnkou. Chechtala se a líbala baculatou dvojitou bradu dítěte, jeho bradavky, pupík, trčící špičku penisu, pak ho zvedala výš a výš ve svých roztřesených pažích a to dítě, které chtěla nazývat Mordredem, na ni civělo s tím komicky užaslým výrazem, a ona mu zlíbala kolena a pak obě drobná chodidla. Susannah uslyšela první mlaskavý zvuk provázející sání, který v této místnosti zazněl: nebylo to dítě u matčina prsu, ale Miina ústa líbající všechny dokonale tvarované prsty na nohou dítěte.

TŘI

Tvoje děcko je zhoubou mého dinha, pomyslela si Suannah chladně. Když už nic jiného, mohla bych sebrat Scowtherovu pistoli a zastřelit ho. Byla by to otázka dvou vteřin.

S její rychlostí – nesmírnou pistolnickou rychlostí – by to bylo pravděpodobné. Ale zjistila, že se nedokáže pohnout. Představovala si mnoho možností, jak toto představení skončí, ale ne že Mia zešílí, to v žádném případě, a prostě ji to zaskočilo. Susannah blesklo myslí, že měla opravdu štěstí, že se spojení Positronics zavčas přerušilo. Kdyby ne, možná by zešílela stejně jako Mia.

A to spojení může znovu naskočit, sestřičko – nemyslíš, že bys sebou měla mrsknout, dokud můžeš?

Jenže ona nemohla, o to šlo. Strnula úžasem, jako lapená.

„Nech toho!“ vyštěkl na Miu Sayre. „Nemáš za úkol ho olizovat, ale krmit ho! Jestli se o něho chceš starat, tak si pospěš! Dej mu cucnout! Nebo mám zavolat kojnou? Je jich spousta a jenom čekají na příležitost!“

„NEOPOVAŽUJ SE!“ zakřičela Mia se smíchem, ale přitiskla dítě k hrudi, netrpělivě odhrnula živůtek bílé košile, kterou měla na sobě, a odhalila pravý prs. Susannah pochopila, proč muže tolik fascinovala. I teď byl ten prs dokonale oblý, završený korálem, jenž se hodil spíš do mužské ruky a pro mužský chtíč než pro výživu dítěte. Mia k němu posunula chlapíčka. Chvilku hledal stejně komicky, jako na ni hleděl, tváří ducal do bradavky a jako by se od ní odrážel. Ale když se znovu přitiskl, růžové poupě jeho úst sevřelo tuhé růžové poupě prsu a začal sát.

Mia hladila chlapíčka po zcuchaných, krví prosáklých černých kudrnách a stále se smála. Susannah připadalo, že místo smíchu slyší nářek.

Cosi zacvakalo o podlahu, přicházel robot. Hodně se podobal Andymu, robotu vzoru Posel – stejně hubený, vysoký přes dva metry, stejné elektricky modré oči, stejné kloubnaté, lesklé tělo. V rukou nesl velikou skleněnou bednu plnou zeleného světla.

„K čemu to sakra je?“ vyjel na něho Sayre. Vypadal nabroušeně a současně nedůvěřivě.

„Inkubátor,“ odpověděl Scowther. „Myslel jsem, že je lepší mít jistotu, než později litovat.“

Když se otáčel, aby se podíval, jeho pistole v podpažním pouzdře se zhoupla k Susannah. Byla to ještě lepší šance, nejlepší, jaká se jí dosud naskytla, a ona to věděla, ale než ji stačila sebrat, Miin chlapíček se proměnil.

ČTYŘI

Susannah viděla, jak po hladké kůži dítěte proběhla vlna červeného světla, od temene až po skvrnu na pravé patě. Nebyl to ruměnec, ale záblesk, osvětlující dítě zvenčí. Susannah by na to přísahala. A potom, jak tak dítě leželo na Miině splasklém břichu se rty přisátými k její bradavce, po tom červeném záblesku následovala čerň, která stoupala vzhůru a šířila se a měnila dítě v černého gnóma, opak růžového dítěte, které vyšlo z Miina lůna. Současně se jeho tělo roztřáslo, nohy se vtáhly a splynuly s břichem, hlava vklouzla do krku – a stáhla s sebou Miin prs – a krk se nafoukl jako hrdlo žáby. Modré oči zčernaly jako asfalt, pak znovu zmodraly.

Susannah chtěla vykřiknout, ale nemohla.

Na bocích toho černého tvora naskákaly vředy, ty pukly a z nich se vysunuly nohy. Červené znamení, kterým byla postižena pata, bylo stále vidět, ale stala se z něho skvrna podobná karmínovému znamení, jež nosí na břiše černá vdova. Protože přesně tím se tvor stal: pavoukem. Ale dítě ještě docela nezmizelo. Pavoukovi ze zad vystupoval bílý hrbolek. V něm Susannah viděla drobnou, znetvořenou tvář a modré jiskry, které bývaly očima.

„Co…?“ zeptala se Mia a chtěla se znovu zvedat na lokty. Z prsu jí začala téct krev. Dítě ji pilo jako mléko a neunikla mu ani kapka. Sayre, stojící vedle Mii, strnul jako vytesaný do kamene, ústa otevřená a oči vytřeštěné. Ať už očekával od tohoto zrození cokoliv – ať už mu napovídali cokoliv –, všechno bylo jinak. Detta v Susannah se škodolibě jako fracek pásla na otřeseném výrazu toho muže: vypadal jako televizní komik.

Okamžik se zdálo, že si Mia uvědomuje, co se stalo, protože se jí obličej začal protahovat ve vyděšeném, vědoucím výrazu – a možná i bolesti. Potom se znovu začala usmívat tím svým úsměvem andělské madony. Natáhla ruku a pohladila stále se proměňujícího netvora u svého prsu, černého pavouka s drobounkou lidskou hlavou a červeným znamením na štětinatém břiše.

„Není krásný?“ vykřikla. „Není můj syn krásný, nádherný jako letní slunce?“

To byla její poslední slova.

PĚT

Nedalo se říct, že její obličej znehybněl, ale spíš strnul, jako když se zastaví film. Tváře, čelo a krk, zrudlé namáhavým porodem, který skončil teprve před okamžikem, vybledly na voskově bílou barvu okvětních plátků orchideje. Její zářivé oči strnuly v bulvách jako přilepené. A najednou Susannah připadalo, že se nedívá na ženu ležící na posteli, ale na kresbu ženy. Sice neobyčejně věrnou kresbu, ale přesto jen artefakt vytvořený na papíře několika tahy uhlem a několika světlými pastelkami.

Susannah si vzpomněla, jak se po první návštěvě vyhlídkového ochozu na hradu Diskordie vrátila do hotelu Plaza-Park Hyatt a jak po posledním rozhovoru s Miou v závětří za merlonem přišla sem do Fediku. Jak se nebe a hrad i kamenné zdivo merlonu roztrhly. A potom, jako by ta myšlenka zapůsobila, se roztrhl i Miin obličej od čela k bradě. Její upřené a vyhasínající oči odpadly od sebe. Rty se jí rozdělily do bláznivého dvojitého šklebu. A z té rozšiřující se trhliny v obličeji se nevyhrnula krev, ale zatuhle páchnoucí bílý prášek. Susannah se vybavil útržek z T. S. Eliota

(Dutí lidé, vycpaní lidé, klobouky napěchované slámou)

a Lewise Carrolla

(Vždyť jste jen pouhá hromádka karet)

a pak Miin dan-tete zvedl svou odpornou hlavu od prvního jídla. Krví umazaná ústa se rozevřela a netvor se zvedl, zadní nohy se zapřely o matčino splaskávající břicho, horní nohy se téměř výhrůžně napřáhly proti Susannah.

Vítězně zakvičel, a kdyby se v té chvíli rozhodl zaútočit na druhou ženu, která mu byla výživnou půdou, Susannah Deanová by nepochybně zemřela vedle Mii. On se však vrátil k vyprázdněnému prsu, ze kterého se poprvé napil, a utrhl ho. Žvýkal ho a přitom mlaskal a srkal. Za chvilku se vnořil do díry, kterou způsobil, bílý lidský obličej mizel a Miinu tvář zatím pokrýval prach vyfukující z její svrašťující se hlavy. Ozval se drsný, skoro strojový zvuk sání, a Susannah napadlo, Odebírá jí veškeré tekutiny, všechnu vlhkost, která v ní zbyla. A podívej se na něho! Podívej se, jak bobtná! Jako pijavice na koňském krku!

Právě v té chvíli promluvil hlas se směšným anglickým přízvukem – byla to snobská intonace dokonalého džentlmena promlouvajícího k jinému džentlmenovi: „Omlouvám se, pánové, ale budete ještě tento inkubátor potřebovat? Neboť situace, jak se zdá, se poněkud změnila, pokud mi prominete.“

Tím prolomil ochromení, které svíralo Susannah. Jednou rukou se podepřela a druhou chytila Scowtherovu automatickou pistoli. Škubla, ale pistole byla upevněná za rukojeť a nechtěla ven. Její pátravý ukazovák našel posuvný knoflíček, který byl pojistkou, a zatlačil. Otočila pistoli i s pouzdrem proti Scowtherovu hrudníku.

„Co to sakra –“ začal a potom Susannah stiskla prostředníkem spoušť a současně vší silou škubla dozadu ramenním pouzdrem. Popruhy upevňující pouzdro Scowtherovi k tělu vydržely, ale tenčí popruh, který držel pistoli na místě, praskl, a když Scowther padal na bok, přičemž se snažil pohlédnout na černou kouřící díru ve svém bílém laboratorním plášti, Susannah už měla pistoli pevně v rukou. Zastřelila Strawa a upíra, který stál u něj, toho s elektrickým mečem. Upír chvíli zůstával na místě a hleděl na pavoučího boha, který zpočátku tolik vypadal jako dítě, a potom jeho aura vyvanula. Jeho tělo se rozplynulo s ní. Okamžik na jeho místě nezbývalo nic, jenom prázdná košile zastrčená do prázdných džínů. Potom se šaty sesunuly k zemi.

„Zabte ji!“ zaječel Sayre a hmátl po své pistoli. „Zabte tu mrchu!“

Susannah se odkulila od pavouka dřepícího na těle své rychle se smršťující matky, helma jí trhla hlavou, ještě když přepadala přes pelest. Na okamžik se jí zmocnila mučivá bolest, myslela si, že se jí helma nepustí, ale pak dopadla na zem bez helmy. Ta zůstala viset z pelesti, lemovaná přilepenými vlasy. Pavoučí netvor, stržený současně s tělem matky, které sebou škublo, zlostně zaštěbetal.

Susannah se skulila pod postel a nad hlavou jí proletěla řada výstřelů. Uslyšela hlasité BRNK, když jedna kulka narazila do péra. Zahlédla nohy a chlupatá lýtka krysí ošetřovatelky a vpálila jí do kolena kulku. Ošetřovatelka vykřikla a s kvičením se odbelhala pryč.

Sayre se sklonil a namířil pistoli na provizorní dvojlůžko těsně za Miino mizející tělo. V prostěradle už byly tři kouřící, doutnající díry. Než k nim stačil přidat čtvrtou, pavouk mu přejel jednou nohou po tváři a roztrhl mu masku, takže se objevila chlupatá tvář. Sayre vykřikl a uhnul. Pavouk se k němu otočil a mňoukl. Ten bílý hrbol na zádech – hrb s lidským obličejem – na něho přísně hleděl, jako by Sayrea varoval, aby se od jeho žrádla držel dál. Pak se vrátil zase k ženě, která už opravdu nevypadala lidsky. Vypadala spíš jako zbytky nesmírně staré mumie, která se nyní rozpadala na hadry a prach.

„Jak říkám, je zde poněkud zmatek,“ poznamenal robot s inkubátorem. „Mám odejít? Snad bych se mohl vrátit, až se situace poněkud vyjasní.“

Susannah změnila směr pohybu a vykulila se zpod postele ven. Uviděla, že dva ničemní muži vzali do zaječích. Jey, jestřábí muž, vypadal, že se nedokáže rozhodnout. Zůstat, nebo utéct? Susannah to vyřešila za něj, vpálila mu do hladké hnědé hlavy jedinou ránu. Rozstříkla se krev, rozletělo peří.

Susannah se co nejvíc vztyčila, chytila se okraje postele, aby neztratila rovnováhu, a držela Scowtherovu pistoli před sebou. Dostala čtyři. Krysí ošetřovatelka a ještě jeden utekli. Sayre odhodil pistoli a snažil se schovat za robotem s inkubátorem.

Susannah zastřelila zbývající dva upíry a ničemného muže s buldočím obličejem. Ten – jmenoval se Haber – na Susannah nezapomněl. Držel pozici a čekal na vhodnou příležitost k ráně. Ona však byla rychlejší a jen se s hlubokým uspokojením dívala, jak pozadu padá. Haber byl nejnebezpečnější, tím si byla jistá.

„Madam, zdalipak byste mi mohla povědět –“ začal robot a Susannah mu vpálila v rychlém sledu dvě rány do ocelové tváře a zhasla tak modré elektrické oči. Tento trik se naučila od Eddieho. Okamžitě se spustila ohlušující siréna. Susannah měla pocit, že jestli to bude poslouchat moc dlouho, ohluchne.

„BYL JSEM OSLEPEN STŘELBOU!“ zaburácel robot stále tím svým absurdně korektním tónem. „VIDĚNÍ NULOVÉ, POTŘEBUJI POMOC, KÓD 7, PRAVÍM, POMOC!“

Sayre od něj uskočil a zvedl ruce do výšky. Susannah ho přes sirénu a robotovo drmolení neslyšela, ale rozeznala slova, která vycházela ze rtů toho parchanta: Vzdávám se, prominete mi?

Usmála se tomu zábavnému nápadu, aniž věděla, že se usmívá. Ten úsměv nebyl veselý a nebylo v něm smilování, znamenal jenom jedno: přála si ho donutit, aby jí olizoval pahýly nohou, stejně jako on donutil Miu olizovat mu boty. Ale nebylo dost času. Rozeznal v jejím úšklebku svou zkázu a obrátil se na útěk, ale Susannah ho střelila dvakrát do zátylku – jednou za Miu, jednou za père Callahana. Sayreovi se rozletěla lebka na změť krve a mozku. Chytil se stěny, hmátl po polici plné přístrojů a materiálu, a pak padl mrtev.

Susannah teď zamířila na pavoučího boha. Bílá lidská hlavička na černém štětinatém hřbetu se otočila a podíval se na ni. Ty modré oči, tak nesmírně podobné Rolandovým, zasvítily.

Ne, to nemůžeš! To nesmíš! Protože jsem jediný Králův syn!

Že nemůžu? odsekla a zvedla pistoli. Ach, zlato, to se… hrozně… PLETEŠ!

Ale než stačila zmáčknout spoušť, zezadu se ozval výstřel. Krk jí ze strany popálila střela. Susannah okamžitě zareagovala, otočila se a vrhla se stranou do uličky. Jeden z ničemných mužů, který předtím utekl, se rozmyslel a vrátil se. Susannah mu vpálila dvě kulky do hrudi a donutila ho jeho rozhodnutí k smrti litovat.

Otočila se, dychtila po dalších – ano, přesně tohle chtěla, k tomu byla stvořena a vždycky si bude Rolanda vážit za to, že jí to ukázal –, ale ostatní byli buď mrtví, nebo utekli. Osm nohou se zahemžilo a pavouk seběhl ze svého rodného lůžka, mrtvolu své matky, vyschlou na troud, zanechal za sebou. Bílá dětská hlava se ohlédla po Susannah.

Radím ti, abys mě nechala projít, Černoško, nebo –

Vystřelila na něj, ale při tom zakopla o nataženou paži jestřábího muže. Kulka, která měla netvora zabít, letěla trochu stranou, takže mu jen urazila jednu chlupatou nohu z osmi. Z místa, kde se noha připojovala k tělu, vytryskla nažloutle červená tekutina, podobná spíš hnisu než krvi. Netvor na ni zakřičel bolestí a překvapením. Slyšitelná část toho křiku jen těžko přehlušila nekonečné houkání robotovy sirény, ale v hlavě ho uslyšela zřetelně a jasně.

Tohle ti oplatím! Můj otec a já, my oba ti tohle oplatíme! Budeš žadonit o smrt, pamatuj si to!

Nebudeš mít šanci, zlato, odsekla Susannah a snažila se vyzařovat veškerou sebedůvěru, kterou měla, protože nechtěla, aby netvor poznal, co jí vězí v hlavě: že Scowtherův automat je už možná prázdný. Přesto s nezbytnou pečlivostí zamířila a pavouk rychle odcupital pryč, nejdřív se schoval za nekonečně houkajícím robotem a potom proběhl temnými dveřmi.

Dobrá. Nebylo to skvělé, rozhodně to nebylo nejlepší řešení, ale Susannah byla stále naživu a to bylo úžasné.

A fakt, že všichni členové party sai Sayrea byli mrtví nebo utekli? To také nebylo špatné.

Susannah odhodila Scowtherovu pistoli a vybrala si jinou, tentokrát Walther PPK. Vytáhla ji z dokařské smyčky, kterou nosil Straw, pak mu prohledala kapsy, kde našla půl tuctu rezervních zásobníků. Chvilku se rozmýšlela, jestli nemá přibrat ke své zbroji i upírův elektrický meč, ale rozhodla se nechat ho, kde je. Lépe poslouží nástroje, které známe, než ty, které neznáme.

Pokusila se navázat spojení s Jakem, ale neslyšela vlastní myšlenky. Otočila se k robotovi. „Hej, mládenče! Vypni tu zatracenou sirénu, co ty na to?“

Netušila, jestli to zabere, ale stalo se. Okamžitě se rozhostilo blahodárné ticho, přímo hmatatelně hedvábné. Ticho mohlo být užitečné. Kdyby došlo k protiútoku, uslyšela by, jak se blíží. A smutná pravda? Doufala, že dojde k protiútoku, chtěla, aby přišli, a nestarala se, jestli to dává smysl nebo ne. Měla pistoli a krev pořádně zpěněnou. Nic jiného nehrálo roli.

(Jakeu! Jakeu, slyšíš mě, chlapče? Jestli ano, odpověz své velké sestřičce!)

Nic. Ani rachot vzdálené střelby. Byl mimo –

Potom, jediné slovo – bylo to slovo?

(uimeué)

A co bylo důležitější, byl to vůbec Jake?

Neměla jistotu, ale domnívala se, že ano. A to slovo jí připadalo jaksi známé.

Susannah se soustředila ze všech sil, chystala se zavolat hlasitěji, ale pak ji napadlo něco zvláštního, a ta myšlenka byla příliš silná, než aby byla pouhým tušením. Jake se snažil být zticha. Že by se… schovával? Chystal se vyrazit ze zálohy? Ten nápad jí připadal bláznivý, ale možná i jemu se rozproudila krev. Neměla jistotu, ale domnívala se, že buď jí to jediné divné slovo

(uimeué)

poslal schválně, nebo mu vyklouzlo. Každopádně by mohlo být lepší nechat ho chvíli vlastnímu osudu.

„Pravím, byl jsem oslepen střelbou!“ ozval se robot. Jeho hlas zněl stále hlasitě, ale ztišil se do té míry, že se aspoň blížil normálu. „Nevidím ani ň a mám ten inkubátor…“

„Zahoď ho,“ řekla Susannah.

„Ale…“

„Zahoď ho, Pepíku.“

„Prosím za prominutí, madam, ale jmenuji se Nigel, jsem majordomus a opravdu nemohu –“

Susannah se během tohoto krátkého rozhovoru přisunula blíž – zjišťovala, že nelze zapomínat na staré pohybové prostředky jenom proto, že se vám nakrátko vrátily nohy – a přečetla si jméno a sériové číslo vyražené na robotově břiše z chromované oceli.

„Nigele DNK 45932, zahoď tu zatracenou skleněnou bednu, říkám díky!“

Robot (hned pod sériovým číslem bylo vyraženo DOMÁCÍ) upustil inkubátor a jen zakňoural, když se mu u ocelových nohou rozbil.

Susannah se propracovávala k Nigelovi, ale zjistila, že se musí potýkat se strachem, než se odvážila natáhnout a chytit ho za ocelovou ruku se třemi prsty. Musela si připomínat, že tohle není Andy z Calla Bryn Sturgisu a že Nigel nemůže o Andym nic vědět. Robotí majordomus možná byl nebo nebyl dostatečně vybavený na to, aby mohl toužit po pomstě – Andy rozhodně mstivý byl –, ale nemůžete toužit po něčem, o čem ani nevíte.

Aspoň doufala.

„Nigele, zdvihni mě.“

Zabzučely servomotorky a robot se shýbl.

„Ne, zlato, musíš popojít kousek dopředu. Tam, kde stojíš, je rozbité sklo.“

„Pardon, madam, ale jsem slepý. Myslím, že to vy jste mi vystřelila oči.“

Aha. Takhle.

„No,“ řekla a doufala, že její podrážděný tón zamaskuje strach, „dost dobře ti nemůžu přinést nové, když mě nezvedneš, že jo? Tak sebou trochu mrskni, jestli ráčíš. Čas běží.“

Nigel udělal krok vpřed, rozbité sklo mu zapraskalo pod nohama, a otočil se po jejím hlasu. Susannah odolala nutkání uhnout, ale když ji Domácí robot uchopil, udělal to docela jemně. Zvedl ji do náruče.

„Teď mě odnes ke dveřím.“

„Madam, prosím za prominutí, ale v Šestnáctce je hodně dveří. A pod hradem ještě víc.“

Susannah neovládla zvědavost. „Kolik?“

Nakrátko se odmlčel. „Řekl bych, že momentálně je provozuschopných pět set devadesát pět.“ Okamžitě si povšimla, že pět, devět a pět je dohromady devatenáct. Dohromady čessit.

„Mohl bys mě odnést k těm, kterými jsem sem přišla, než začala střelba?“ Susannah ukázala na opačný konec místnosti.

„Jistě, madam, to bych mohl, ale s lítostí vám oznamuji, že vám nebudou k žádnému užitku,“ řekl Nigel svým škrobeným tónem. „Ty dveře, NEW YORK #7/FEDIK, jsou jednosměrné.“ Odmlčel se. V ocelovém válci jeho hlavy cvakala relé. „Také se po posledním použití vypálily. Odebraly se, jak byste možná řekla, na mýtinu na konci stezky.“

„Ach, no to je prostě skvělý!“ vykřikla Susannah, ale uvědomila, si, že ji Nigelova zpráva nijak nepřekvapila. Vzpomněla si, jak dveře zlostně zahučely, než ji Sayre hrubě prostrčil dovnitř, a vzpomněla si, jak ji tehdy i v té úzkosti napadlo, že ten krám mele z posledního. A bylo to tak. „Prostě skvělý!“

„Cítím, že máte zlost, madam.“

„To si sakra piš, že mám zlost! Už tak je zlý, že se ten zatracenej krám otvíral jenom jedním směrem! A teď se zabouchl úplně!“

„Zbývají už jenom náhradní,“ souhlasil Nigel.

„Náhradní? Co tím myslíš, náhradní?“

„To budou dveře NEW YORK #9/FEDIK,“ řekl jí Nigel. „Kdysi existovalo více než třicet jednosměrných průchodů z New Yorku do Fediku, ale jsem přesvědčen, že zbývají už jenom číslo 9. Všechny příkazy vázané na NEW YORK #7/FEDIK nyní přešly na #9.“

Čessit, pomyslela si… skoro se modlila. Myslím, že mluví o čessit. Ach bože, doufám, že je to tak.

„Myslíš hesla a tak, Nigele?“

„Jistě, madam.“

„Odnes mě ke dveřím #9.“

„Jak si přejete.“

Nigel zamířil rychlým krokem uličkou mezi stovkami prázdných lůžek, jejichž vypnutá bílá prostěradla zářila pod oslnivými stropními lampami. Susannah si na okamžik představila místnost plnou plačících, vyděšených dětí, které právě přijely z Calla Bryn Sturgisu nebo i z jiných Call. Uviděla ne jednu ošetřovatelku s krysí hlavou, ale celé pluky ošetřovatelek, které pilně nasazovaly helmy na hlavu uneseným dětem a začínaly s procedurou, která… dělala co? Nějakým způsobem je ničila. Vysávala jim z hlavy inteligenci a popustila jejich růstovým hormonům uzdu a zkazila je nadobro. Susannah si představovala, že nejdřív je rozradostnilo, když v hlavě uslyšeli tak příjemný hlas, který je vítal do báječného světa North Central Positronics a skupiny Sombra. Přestaly plakat, v očích se objevila naděje. Možná si myslely, že ošetřovatelky v bílých úborech jsou hodné, i když mají chlupaté, strašidelné obličeje a žluté tesáky. Že jsou hodné jako hlas té milé paní.

Potom se ozvalo hučení a rychle nabíralo na síle, stahovalo se jim doprostřed hlavy a místností se znovu rozlehl ustrašený křik –

„Madam? Je vám něco?“

„Ne. Proč se ptáš, Nigele?“

„Myslím, že jste se zachvěla.“

„Toho si nevšímej. Jenom mě odnes ke dveřím do New Yorku, k těm, co ještě fungují.“

ŠEST

Jakmile opustili nemocnici, Nigel ji rychle odnášel nejdřív jednou chodbou a potom druhou. Přišli k výtahům, které vypadaly, jako by se nehnuly z místa už celá staletí. V jednom z nich, viditelném jen z poloviny, blýskly po Nigelovi jantarové oči v ocelové kouli s nohama, která křikla: „Houp! Houp!“ a Nigel odpověděl „Houp, houp!“ a pak řekl Susannah (důvěrným tónem, který používají některé klepny, když propírají toho chudáka): „To je předák mechaniků, vězí tu už víc než osm set let – asi se mu spálila základní deska. Ubožáček! Ale drží se, jak může.“

Nigel se jí dvakrát zeptal, jestli si myslí, že jeho oči půjdou vyměnit. Poprvé mu Susannah řekla, že neví. Podruhé – bylo jí ho trochu líto (už o něm uvažovala jako o živém) – se ho zeptala, co si myslí on.

„Myslím, že mé dny služby jsou téměř u konce,“ řekl a pak dodal něco, z čeho jí naskočila na pažích husí kůže: „Ó Diskordie!“

Bratři Diemovi jsou mrtví, pomyslela si, vybavilo se jí cosi z doby, kterou strávila s Miou – byl to sen? Vidina? Zahlédla svou Věž? Nebo to bylo z doby, kdy byla v městečku Oxford v Mississippi? Nebo to bylo obojí? Papa Doc Duvalier je mrtev. Christa McAuliffeová je mrtvá. Stephen King je mrtev, populární spisovatel zabit při odpolední procházce, ó Diskordie, ó ztracenci!

Ale kdo byl Stephen King? A kdo vlastně byla Christa McAuliffeová?

Minuli jednoho ničemného muže, který byl u zrození Miiny příšery. Ležel zkroucený na zaprášené podlaze chodby jako lidský červ s pistolí v ruce a dírou v hlavě. Susannah napadlo, že spáchal sebevraždu. Svým způsobem to asi dávalo smysl. Protože všechno se nějak pokazilo, že? A pokud Miino dítě samo nenajde cestu tam, kam patří, bude Velký červený taťka zuřit. Možná bude zuřit, i když Mordred nějak najde cestu domů.

Jeho druhý otec. Protože toto byl svět dvojic a zrcadlových obrazů a Susannah už rozuměla tomu, co dosud viděla, víc, než jí bylo milé. Mordred byl také dvojitý, Jekyll a Hyde s dvěma osobnostmi, a měl tváře dvou otců, na které neměl zapomínat.

Narazili na spoustu dalších mrtvol. Susannah připadalo, že to byli všechno sebevrazi. Zeptala se Nigela, jestli to pozná – třeba podle pachu –, ale prohlásil, že to nedokáže.

„Kolik jich tu ještě zbývá, co myslíš?“ zeptala se. Uplynulo dost času, aby jí vychladla krev, a teď už byla trochu nervózní.

„Mnoho ne, madam. Jsem přesvědčen, že většina se přesunula jinam. Velmi pravděpodobně do Dervy.“

„Co je to Derva?“

Nigel řekl, že je mu nesmírně líto, ale tato informace je vyhrazená a může ji zpřístupnit pouze při vyslovení správného hesla. Susannah zkusila čessit, ale to nebylo ono. Stejně tak neuspěla s devatenáctkou ani devadesáti devíti, a další pokusy vzdala. Nejspíš se bude muset spokojit s informací, že většina obyvatel je pryč.

Nigel zabočil vlevo do další chodby s dveřmi po obou stranách. Susannah ho přiměla zastavit na tak dlouho, aby jedny z nich vyzkoušela, ale uvnitř nebylo nic pozoruhodného. Byla to jakási kancelář, soudě podle tlusté vrstvy prachu dávno opuštěná. Zaujal ji plakát na jedné stěně, znázorňující divoce poskakující mládež. Dole měl nápis z velkých modrých písmen:

HEJ, VY ELEGANTNÍ KOCOUŘI A HOPSAJÍCÍ KOČIČKY!

JÁ TO VÁLEL NA ZÁBAVĚ S ALANEM FREEDEM!

CLEVELAND, OHIO, ŘÍJEN 1954

Susannah si byla docela jistá, že účinkujícím na pódiu byl Richard Penniman. Takoví znalci klubového života jako ona pohrdali každým, kdo rockoval tvrději než Phil Ochs, ale Suze měla vždycky slabost pro Little Richarda. Jemináčku, slečno Molly, asi byste na to ráda hupsla. Za tohle nejspíš mohla Detta.

Že by tihle lidé kdysi chodili těmito dveřmi na prázdniny do různých kde a kdy, jak se jim zachtělo? Že by využívali síly Paprsků k tomu, že udělali z některých pater Věže turistickou atrakci?

Zeptala se Nigela a ten jí řekl, že to rozhodně neví. Nigel stále vypadal smutný ze ztráty zraku.

Nakonec došli do rotundy, kde se rozléhala ozvěna a která měla po celém úctyhodném obvodu jedny dveře vedle druhých. Mramorové dlaždice na podlaze tvořily černobílou šachovnici, která Susannah připomněla jisté těžké sny, v nichž Mia krmila chlapíčka. Nahoře, vysoko převysoko, na modré, už popraskané klenbě blikala souhvězdí elektrických hvězd. Připomínalo jí to tu Kolíbku ludskou a ještě víc nádraží Grand Central. Někde ve zdech rachotila klimatizace nebo větráky. Pach, který se vznášel ve vzduchu, byl přízračně povědomý, a po chvilce úporného přemýšlení si Susannah vzpomněla: čistidlo Comet. Výrobce sponzoroval pořad Cena je správná, na který se někdy dívala v televizi, pokud se ráno vyskytovala doma. „Jsem Don Pardo, teď prosím přivítejte mého hosta, pana Billa Cullena!“ Susannah se na okamžik zmocnila závrať a zavřela oči.

Bill Cullen je mrtev. Don Pardo je mrtev. Martin Luther King je mrtev, zastřelen v Memphisu. Vládni, Diskordie!

Ach, kristepane, ty hlasy, copak nikdy nezmlknou?

Otevřela oči a uviděla dveře s nápisem ŠANGHAJ/FEDIK a BOMBAJ/ FEDIK a jedny označené DALLAS (LISTOPAD 1963) / FEDIK. Ostatní byly popsány runami, které jí nic neříkaly. Nakonec se Nigel zastavil před jedněmi, které poznávala.

NORTH CENTRAL POSITRONICS, LTD.

NEW YORK/FEDIK

MAXIMÁLNÍ ZABEZPEČENÍ

To všechno Susannah znala z druhé strany, ale pod nápisem POŽADOVÁNO VERBÁLNÍ VSTUPNÍ HESLO stál další nápis a ten zlověstně červeně blikal:

#9 NÁHRADNÍ

SEDM

„Co byste ráda dělala dál, madam?“ zeptal se Nigel.

„Postav mě na zem, zlato.“

Měla dost času přemýšlet, jak zareaguje, pokud Nigel odmítne, ale vůbec nezaváhal. Hopkavě, svou starou chůzí se přesunula ke dveřím a položila na ně ruce. Ucítila pod nimi povrch, který nebyl ani dřevěný, ani kovový. Měla pocit, že slyší velmi slabé hučení. Zvažovala, zda zkusit čessit – svou verzi alibabovského Sezame, otevři se –, ale upustila od toho. Dveře neměly ani kliku. Jednosměrné znamená jednosměrné, tolik si spočítala; žádné smlouvání.

(JAKEU!)

Vyslala tu myšlenku vší silou.

Nikdo neodpověděl. Ani to slabé

(uimeué)

nesmyslné slovo. Ještě chvilku čekala, pak se otočila a posadila se, zády se opřela o dveře. Rezervní zásobníky upustila mezi roztažená kolena a pak zvedla Walther PPK v pravé ruce vzhůru. Dobrá zbraň, když musíte čekat zády k zamčeným dveřím, říkala si. Líbilo se jí, jak je v ruce těžká. Kdysi dávno se ještě s ostatními cvičila v jedné technice protestu, které se říká pasivní odpor. Lehnout si na podlahu v restauraci, krýt si měkké břicho a citlivé části těla. Nereagovat na ty, kdo vás bijí a nadávají vám a proklínají vaše rodiče. Zpívat si v řetězech jako moře. Co by si její dávní přátelé pomysleli, kdyby se dozvěděli, čím se stala?

Susannah řekla: „Víte co? Já na to kašlu. Pasivní odpor je taky mrtvý.“

„Madam?“

„To nic, Nigele.“

„Madam, smím se zeptat –“

„Co dělám?“

„Přesně tak, madam.“

„Čekám na jednoho přítele, ťunťo. Jenom čekám na přítele.“

Napadlo ji, že DNK 45932 jí připomene, že se jmenuje Nigel, ale neudělal to. Místo toho se zeptal, jak dlouho bude na přítele čekat. Susannah mu řekla, že dokud peklo nezamrzne. Tím vyvolala dlouhé mlčení. Nakonec se Nigel zeptal: „Smím tedy odejít, madam?“

„Jak budeš vidět?“

„Přepnul jsem na infračervený režim. Je méně uspokojivý než trojrozměrná makrovize, ale postačí, abych se dostal do opravných boxů.“

„Je v těch opravných boxech někdo, kdo tě dá do kupy?“ zeptala se Susannah s mírnou zvědavostí. Zmáčkla knoflík, který uvolňoval zásobník z pažby waltheru, a pak zásobník vrazila zpátky a při tom zažívala jistou primitivní radost z kovového, mastného cvaknutí, které zaznělo.

„To rozhodně nemohu říct, madam,“ odpověděl Nigel, „ačkoli pravděpodobnost takového jevu je velmi nízká, rozhodně nižší než jedno procento. Pokud nikdo nepřijde, potom, podobně jako vy, budu čekat.“

Přikývla, najednou unavená a přesvědčená, že takhle ta velká výprava skončila – tím, že se opřela o tyto dveře. Ale člověk se nevzdává, ne? Vzdát se, to bylo pro zbabělce, ne pro pistolníky.

„Jak ráčíš, Nigele – díky za to, žes mi dělal koníčka. Dlouhé dny a příjemné noci. Doufám, že dostaneš oči zpátky. Promiň, že jsem ti je vystřelila, ale neměla jsem moc času na rozmyšlenou a nevěděla jsem, na čí straně stojíš.“

„Já vám rovněž přeji všechno nejlepší, madam.“

Susannah přikývla. Nigel oddusal a ona osaměla, opřená o dveře do New Yorku. Čekala na Jakea. Čekala, jestli ho uslyší.

Slyšela však jenom rezavé, skomíravé pískání strojů ve zdech.

Kapitola V
V džungli, mocné džungli

JEDNA

Jedině hrozba, že by ničemní muži a upíři mohli zabít Ocha, zachránila Jakea, aby nezemřel současně s pèrem. Takhle se rozhodl jednoznačně. Zaječel

(OCHU, KE MNĚ!)

vší duševní silou, jaké byl schopen, a Ochu už mu běžel těsně v patách. Jake proběhl kolem ničemných mužů, kteří měli hlídat dveře s nápisem POUZE ZAMĚSTNANCI, ale strnule hleděli na Želvu. Z kalného oranžovočerveného světla v restauraci vběhli s Ochem do zóny zaplavené oslnivým bílým světlem a připálenými výpary z kuchyně. Do tváře se mu vevalila pára, horká a mokrá,

(džungle)

která možná připravovala jeviště pro příští scénu,

(mocná džungle)

možná taky ne. Zrak se mu projasnil, když se mu zorničky stáhly, a on uviděl, že se ocitl v kuchyni Jižanského prasátka. Nebylo to poprvé. Kdysi, nebylo to tak dlouho před příchodem Vlků do Calla Bryn Sturgisu, sledoval Jake Susannah (jenomže tehdy to byla Mia) do snu, ve kterém hledala v jakési obrovské a prázdné kuchyni jídlo. Byla to tahle kuchyň, jenomže teď překypovala životem. Na železném rožni nad otevřeným ohněm syčelo obrovské prase, plameny pronikaly upatlaným železným roštem pokaždé, když ukápl tuk. Po obou stranách stály gigantické sporáky s měděnými odsávači, na nichž se kouřilo z hrnců vysokých skoro jako Jake. V jednom z nich cosi míchal tvor s šedou kůží a tak ohavný, že se Jake na něj ani nemohl podívat. Z obou koutů šedé, pyskaté huby se mu zdvíhaly kly. Místo tváří měl povislé bradavičnaté masité laloky. Skutečnost, že ten netvor měl na sobě bílou kuchařskou zástěru, plnou skvrn od jídla, a na hlavě nadýchanou kuchařskou čepici, jen završovala tu noční můru a dodávala jí ten správný punc. Za tímto zjevením se v páře skoro ztrácely další dvě zrůdy, oblečené v bílém, a ty bok po boku umývaly nádobí ve dvojitém dřezu. Obě měly na krku šátek. Jeden z nich byl člověk, chlapec tak sedmnáctiletý. Druhý vypadal jako přízračná kočka domácí s lidskýma nohama.

„Vai, vai, los mostros pubes, tre cannits en founs!“ kvičel šéfkuchař s kly na myče nádobí. Jakea si nevšiml. Ale ten druhý – kocour – ano. Přitiskl uši k hlavě a zasyčel. Jake bez rozmýšlení hodil orizu, kterou držel v pravé ruce. Zazpívala zapařeným ovzduším a proťala netvorovi krk hladce jako nůž kostku sádla. Hlava s upřenýma zelenýma očima padla do dřezu, kde vyšplíchly bublinky.

„San fai, ken dit los!“ vykřikl šéfkuchař. Zdálo se, že si buď nevšiml, co se stalo, nebo to nedokázal pochopit. Otočil se k Jakeovi. Oči pod ubíhajícím čelem s vystouplým obočím byly kalně šedomodré, oči vnímavé bytosti. Když ho uviděl zepředu, uvědomil si Jake, co je zač: nějaký druh zrůdného, inteligentního prasete bradavičnatého. Což znamenalo, že peče svého příbuzného. Tím dokonale zapadal do Jižanského prasátka.

„Ken foh pube ain-tet ken fah! Še-so pan! Vai!“ To platilo Jakeovi. A potom, čímž to šílenství završil, dodal: „A esli nebudeš drrrhnout pořřřádně, tak ani nezačííínej!“

Druhý myč, člověk, cosi varovného křičel, ale šéfkuchař si ho nevšímal. Nejspíš byl přesvědčen, že když Jake jednoho kuchtíka zabil, je teď jeho svatou povinností zaujmout místo mrtvého.

Jake vrhl další talíř, ten proťal praseti krk a tím ukončil jeho drmolení. Na plotnu vpravo vychrstl snad galon krve, jen to zasyčelo a rozšířil se strašlivý připálený puch. Hlava prasete se na krku stočila vlevo a pak přepadla dozadu, ale neutrhla se. Ta bytost – určitě měla přes dva metry – udělala dva nejisté kroky nalevo a objala škvířící se prase otáčející se na rožni. Hlava se odtrhla ještě víc, takže ležela šéfkuchaři na pravém rameni a jedním okem zírala vzhůru na zářivky zahalené oblaky páry. Žár připekl kuchaři ruce k pečeni a ty se začaly rozpouštět. Potom netvor padl vpřed do plamenů a jeho plášť se vzňal.

Jake se od té scény prudce otočil právě včas, aby uviděl, že se k němu blíží druhý kuchtík s řeznickým nožem v jedné ruce a sekáčkem v druhé. Jake popadl další orizu z kabely, ale vyčkával bez ohledu na hlas, který ho v duchu poháněl, dělej, neváhej, udělej tomu parchantovi to, čemu kdysi Margaret Eisenhartová říkala „hluboký zástřih“. Ostatní Sestry talíře se tomu výrazu mohly uchechtat. Ale i když ho svrběla ruka, počkal.

Viděl mladého muže, jehož kůže vypadala v oslnivém kuchyňském světle voskově žlutošedá. Vypadal vystrašeně a podvyživeně. Jake varovně zvedl talíř a mladík se zastavil. Nedíval se však na orizu, ale na Ocha, který stál mezi Jakeovými chodidly. Brumlák měl po celém těle naježenou srst, vypadal dvakrát tak veliký a cenil zuby.

„Ty –“ začal Jake, ale pak se rozletěly dveře do restaurace. Dovnitř vběhl ničemný muž. Jake bez váhání hodil talíř. Zakvílel v parném, zářivém vzduchu a usekl vetřelci hlavu s nádhernou přesností těsně nad ohryzkem. Bezhlavé tělo se zakomíhalo nejdřív vlevo, potom vpravo, jako divadelní komik přijímající potlesk přehnanými gesty, a pak se zhroutilo.

Jake měl téměř okamžitě v každé ruce další talíř, paže opět zkřížené na hrudi v pozici, které sai Eisenhartová říkala „nabito“. Podíval se na kuchtíka, který stále držel v rukou nůž a sekáček. Ale nevypadal nijak odhodlaně. Jake zkusil promluvit znovu a tentokrát se mu podařilo dokončit otázku. „Mluvíš anglicky?“

„Jo,“ řekl chlapec. Upustil sekáček, aby mohl podržet palec zrudlý horkou vodou a příslušný ukazovák půl centimetru od sebe. „Ale málo. Učím pořád, co jsem tady.“ Rozevřel druhou ruku a nůž se připojil k sekáčku na kuchyňské podlaze. „Pocházíš ze Středosvěta?“ zeptal se Jake. „Je to tak, že?“

Kuchtík mu nepřipadal moc bystrý („Žádný lumen,“ jak by určitě zavrčel Elmer Chambers), ale měl dost rozumu, aby se mu stýskalo. Jake určitě zahlédl v chlapcových očích jiskru, přes všechnu hrůzu. „Jo,“ řekl. „Přijít z Ludwegu, já.“

„Poblíž města Ludu?“

„Na sever, ať se ti to líbí nebo ne,“ řekl kuchtík. „Zabiješ mě, kluku? Nechci umřít, i když smutný jsem.“

„Já nebudu ten, kdo tě zabije, jestli mi povíš pravdu. Prošla tudy nějaká žena?“

Kuchtík zaváhal, pak řekl: „Tak. Táhl ji Sayre a jeho lidi. Motala se, hlava jí dělala takhle…“ Předvedl to, zakroužil hlavou na krku a podobal se vesnickému idiotovi ještě víc než dřív. Jake si vzpomněl na Sheemieho z Rolandova vyprávění o časech v Mejisu.

„Ale nebyla mrtvá.“

„Né. Slyšel jsem dýchat, jo.“

Jake se podíval ke dveřím, ale nikdo nevcházel. Zatím. Měl by jít, ale –

„Jak se jmenuješ, kluku?“

„Jochabim, to být já, syn Hossy.“

„Tak poslouchej, Jochabime, venku, za touhle kuchyní, je město New York, a pubíci jako ty jsou tam volní. Navrhuju, abys tam utekl, dokud máš možnost.“

„Přivedli by mě zpátky a zbili.“

„Ne, ty nechápeš, jak je to město velké. Jako Lud, když byl Lud ještě –“

Podíval se do Jochabimovy tváře s mdlým pohledem a pomyslel si, Ne, to spíš já nechápu. A jestli tu budu trčet a snažit se ho přesvědčit, aby uprchl, určitě dostanu, co za –

Dveře do restaurace se znovu rozrazily. Tentokrát se jimi pokusili proběhnout dva ničemní muži najednou a na okamžik v nich uvízli, rameno na rameni. Jake hodil oba talíře a sledoval je, jak křižují vzduchem plným páry a utínají hlavu příchozím, zrovna když se ze dveří vyprostili. Na Piperově škole se Jake učil o bitvě u Thermopyl, kde Řekové vzdorovali perské armádě, která je početně převyšovala v poměru deset ku jednomu. Řekové vlákali Peršany do úzkého horského průsmyku. On měl tyhle kuchyňské dveře. Dokud jimi budou procházet po jednom nebo po dvou – což musejí, pokud ho nedokážou nějak obklíčit –, dokáže je porážet.

Aspoň dokud mu nedojdou orizy.

„Zbraně?“ zeptal se Jochabima. „Jsou tady zbraně?“

Jochabim zavrtěl hlavou, ale vzhledem k tomu nesnesitelně tupému pohledu se nedalo poznat, jestli to znamená V kuchyni nejsou zbraně nebo Nerozumím.

„No dobře, už jdu,“ řekl Jake. „A jestli taky nepůjdeš, dokud máš možnost, Jochabime, jsi ještě větší blázen, než vypadáš. Což znamená, že velký. Tam venku jsou videohry, kluku – přemýšlej o tom.“

Jochabim se však dál díval na Jakea tím mdlým pohledem a Jake to vzdal. Chystal se oslovit Ocha, ale zpoza dveří k němu kdosi promluvil.

„Hej, chlapče.“ Drsně. Sebevědomě. Jistě. Hlasem muže, který vás kdykoli požádá o pětku nebo se vyspí s vaší holkou. „Tvůj fotrovský kamarád je mrtvý. Vlastně starý dinnah. Teď vyjdeš ven, už žádné hlouposti, a možná ti dovolíme, abys nezůstal tak sám.“

„To si můžete strčit do zadku,“ zavolal Jake. Tohle proniklo dokonce i Jochabimovou hradbou hlouposti. Vylekal se.

„Poslední možnost,“ volal ten hrubý a sebejistý hlas. „Vyjdi ven.“

„Vy pojďte dovnitř!“ odsekl Jake. „Mám spousty talířů!“ Opravdu, cítil strašnou chuť vyrazit dveřmi ven a poprat se s těmi ničemnými muži a ženami v restauraci na druhé straně. Ten nápad nebyl tak šílený, jak by uznal sám Roland. Nepřítel totiž nic takového nečekal, takže existovala aspoň rozumná šance, že by mohl v jeho řadách způsobit paniku půltuctem rychle vržených talířů a nakonec je rozprášit.

Problém představovala monstra, která se krmila za tapisérií v jídelně. Upíři. Ti by panice nepropadli a Jake to věděl. Měl pocit, že kdyby Praotcové mohli přijít do kuchyně (možná zůstávali v jídelně pouze z nedostatku zájmu – a kvůli zbytkům Callahanova těla), byl by už mrtvý. A Jochabim nejspíš také.

Polkl, zamumlal: „Ochu, najdi Susannah!“, a posílil ten příkaz bleskovou představou.

Brumlák se naposledy nedůvěřivě podíval na Jochabima, potom začal čenichat po podlaze. Dlaždice byly vlhké, protože je nedávno někdo vytíral, a Jake se bál, že brumlák nedokáže zachytit pach. Potom Ochu krátce vyjekl – spíš to bylo psí štěknutí než lidské slovo – a rozběhl se prostředkem kuchyně mezi sporáky a ohřívacími stoly, čenich u země, a uhnul ze stopy jen natolik, aby oběhl doutnající tělo šéfkuchaře Prasete Bradavičnatého.

„Poslouchej mě, ty hajzlíku!“ zakřičel ničemný muž za dveřmi. „Ztrácím trpělivost!“

„Bezva!“ zvolal Jake. „Pojďte dovnitř! Uvidíme, jestli vyjdete i ven!“

Položil si ukazovák na rty a podíval se na Jochabima. Už se chtěl otočit a utíkat – netušil, jak dlouho bude trvat, než kuchtík zaječí, že ten kluk a jeho brumlák už thermopylský průsmyk nehájí –, ale v tu chvíli k němu Jochabim promluvil tak potichu, že skoro šeptal.

„Cože?“ zeptal se Jake a nejistě se na něho podíval. Znělo to, jako by ten kluk řekl Pozor na mozkovou past, ale to nedávalo smysl. Nebo ano?

„Pozor na mozkovou past,“ řekl Jochabim trochu zřetelněji a otočil se ke svým hrncům a mydlinkové vodě.

„Jakou mozkovou past?“ zeptal se Jake, ale Jochabim dělal, že neslyší, a Jake se už nemohl zdržovat, aby ho vyslýchal. Rozběhl se, aby dohonil Ocha, a jen se ohlédl přes rameno. Jestli do kuchyně vtrhne pár ničemných mužů, chtěl to vědět jako první.

Ale nikdo nevešel, aspoň dokud s Ochem neproběhli dalšími dveřmi do přípravny, šeré místnosti plné stohů krabic a voňavé kávy a koření. Bylo to tu jako ve skladu za konzumem v East Stonehamu, jenomže čistší.

DVĚ

V rohu přípravny Jižanského prasátka byly zavřené dveře. Za nimi dlážděné schody, které vedly dolů bůhví jak hluboko. Osvětlovaly je slabé žárovky za umazanými skleněnými stínidly plnými mušinců. Ochu bez váhání zamířil dolů, hopsal legračním houpavým pravidelným pohybem. Čenich nezvedal od schodů a Jake věděl, že cítí Susannah. Poznal to z myšlenek svého malého přítele.

Jake se snažil schody počítat, došel ke sto dvaceti a potom ztratil přehled. Uvažoval, jestli jsou stále v New Yorku (nebo pod ním). Jakmile si to pomyslel, uslyšel slabý, známý rachot a uvědomil si, že je to určitě metro.

Nakonec doběhli k patě schodiště. Tam se nacházela široká, klenutá místnost, která vypadala jako obrovská hotelová hala, jenomže bez hotelu. Ochu zamířil napříč, čenich stále u země, ocáskem mrskal sem a tam. Jake musel klusat, aby mu stačil. Orizy, které už nebyly v kabele natěsnány, cinkaly. Na druhé straně haly-sklepení stál kiosek s cedulí v jednom zaprášeném okně: POSLEDNÍ MOŽNOST ZAKOUPIT NEWYORSKÉ SUVENÝRY a na další byl nápis NAVŠTIVTE 11. ZÁŘÍ 2001! VSTUPENKY NA TUTO NÁDHERNOU UDÁLOST STÁLE K DOSTÁNÍ! ASTMATIKŮM VSTUP POVOLEN POUZE S POTVRZENÍM OD LÉKAŘE! Jake uvažoval, co bylo tak nádherného na 11. září 2001, a pak si řekl, že to nechce vědět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temná věž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.