Copyright © Louis & Katherine L’Amour Trust, 1969

This translation published by arrangement
with Bantam Books, an imprint of Random House,
a division of Penguin Random House LLC

Translation © Jan Mrlík, 2020

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Děj této knihy je fiktivní. Jména, postavy, místa a události zde vylíčené jsou výsledkem autorovy představivosti nebo jsou užity smyšleně. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Z anglického originálu CONAGHER
přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2020

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-300-0

Richardu T. Waldovi

PŘEPADEN!

Conagher se pustil vzhůru strží v naději, že najde víc trávy. Ujel něco málo přes půl kilometru, když si náhle po jedné straně všiml blátivého plácku zdupaného okovanými koňskými kopyty. Stopy se zdály čerstvé… Ti jezdci tudy pravděpodobně projeli toho dne ráno. Strhl koně stranou jen okamžik předtím, než ho zasáhla kulka.

Cítil, jak mu střela narazila do zad, a pak uslyšel i prásknutí pušky – ale to už padal ze sedla. Skulil se na zem, tvrdě dopadl na pravé rameno a převalil se stranou. Kůň odskočil a dal se na útěk. Conagher okamžitě pochopil, že ti, kdo stříleli, se na něho přijdou podívat.

Sevřel pušku v pravé ruce…

Kapitola 1

Kolem nich se rozkládal pustý a opuštěný kraj, v němž panoval klid a mír. Po pravé ruce se zvedal hřeben nevysokých vrchů řídce porostlých cypřiši, po levé straně se rozkládala otevřená planina, jež ubíhala až k obzoru, kde bylo nejasně vidět fialové náznaky nějaké vrchoviny. Ve všem tom nesmírném prostoru nebylo slyšet nic než skřípání vozu a povrzávání kol. Obloha, z níž zářilo slunce, měla mosazný nádech.

„Teď už je to jenom několik kilometrů,“ oznámil jí Jacob. „Hned za tím skalnatým návrším,“ ukázal bičem.

Jako by se jí sesychalo srdce v hrudi. „Je tady hrozné sucho, že?“

„Skoro nepršelo,“ úsečně odpověděl Jacob. „Letos byl špatný rok.“

Spřežení táhlo, ale zvířatům únavou klesaly hlavy. Město jim zůstalo už víc jak osmdesát kilometrů za zády a poslední ranč jen o málo méně. Na celém dlouhém úseku cesty nezahlédli ani jediné stavení, ba ani boudu nějakého prospektora či kousek plotu… Nepotkali koně ani krávu, nezahlédli stopu vozových kol.

Konečně ze sebe vypravil: „Nesliboval jsem ti, že to bude kdovíco, a taky to není nic moc, ale ten kus země patří nám, a co na ní dokážeme vypěstovat, bude taky naše. Země není jenom samotný pozemek, ale i to, co z něho budeme schopni získat.“

Těžký vůz monotónně hlomozil, jako by ten rámus neměl nikdy skončit. Panovalo úmorné vedro a jeli tak pomalu, že neunikli ani prachu, který se kolem nich zvedal. Usazoval se jim na šatech, na obočí, ve vráskách. Děti uondané horkem usnuly, a za to byla vděčná.

Vůz se konečně dovlekl až ke skalnatému návrší, s rachotem zdolal kus cesty vedoucí přes kamenitou plošinu a potom zatočil kolem skal.

Rázem poklesla na duchu. Před nimi, nedaleko úpatí kopce, stál kamenný dům, osamělé stavení, primitivní čtvercová stavba. Nepřiléhala k ní žádná kůlna, žádná ohrada, kolem neviděla ani kousek křoví, ani jediný strom.

„Támhle to je!“ ukazoval jí Jacob se zjevnou hrdostí. „Tam je náš dům, Evie.“

Dobře věděla, co její muž cítí. Za tři roky společného života se o něm hodně poučila: věděla, že nikdy nepoznal domov, nikdy neměl vůbec nic kromě oblečení, jež nosil na sobě, a svého nářadí. Tvrdě dřel, aby našetřil peníze a mohli se sem přestěhovat.

Stavba byla možná primitivní, omšelá, ale pro Jacoba, muže středních let, který za sebou měl dlouhé roky lopocení, to byl domov. Kladla si na srdce, že na tohle nesmí nikdy zapomenout a musí dělat všechno, co bude v jejích silách, aby mu pomáhala.

„Zasadíme stromy, vykopeme studnu… jen počkej a uvidíš. Napřed ale musím koupit nějaký dobytek. Potřebujeme mít stádo krav.“

Vůz s rachotem sjížděl z mírného návrší, až Jacob konečně zastavil spřežení před domem. Zdál se nevelký, zato byl důkladně postavený. Prach kolem nich se pomalu usazoval a konečně mohli volně dýchat.

Ve voze se probudil Laban a ospale si sedal. „Tati, už jsme tam? Už jsme doma?“

„Seskoč, synku. Ano, jsme tady.“

Jacob přistoupil ke dveřím a chvilku tam něco kutil, načež je otevřel dokořán. „Pojď, Evie, máme spoustu práce. Jak se ráno rozední, musím vyjet. Není čas na zahálku.“

Evie na okamžik zaváhala, protože doufala, že by jí aspoň tentokrát mohl pomoct sestoupit z vozu. Ani ji nenapadlo, že by ji mohl přenést přes práh… Také už nebyla žádná novomanželka.

Ale stejně, byl to jejich první domov, a on na ni docela zapomněl, protože už měl hlavu plnou problémů kolem usedlosti. Spustil zadní čelo vozu a Laban a Ruth se rozběhli ke dveřím, aby nakoukli dovnitř.

„Tati,“ volala Ruth. „Tady není podlaha! Jenom hlína!“

„Zatím to bude muset stačit,“ opáčil podrážděně.

Evie sestoupila z vozu a sundala si klobouk, setřásla trochu prachu z vlasů a vstoupila do domu. Dobře věděla, co má dělat a co se musí v domě objevit ze všeho nejdřív. Když došlo na podobné záležitosti, vyznávala řád a pořádek, a postup nastěhování plánovala, už když nakládali věci na vůz.

Neměli mnoho majetku, který by museli převážet. Než se setmělo, už chystala na stůl jídlo, stihla i ustlat lůžka, a malý svět, v jehož středu se Evie nacházela, se zdál zase uspořádaný a připravený k dalšímu dni.

Stavení sestávalo jen z jediné místnosti a mělo stěny z kamene, jenž pocházel z nedalekého lomu ležícího vzadu ve skalách. Na obvodových stěnách seděla ostře lomená sedlová střecha, pod níž se rozprostíralo podkroví, kam se lezlo po žebříku. Dole v místnosti stál pořádný velký krb, čtvercový stůl, manželské postele, dvě židle a lavice. Místo podlahy posloužila udusaná hlína. Vodu bylo třeba nosit od pramene, který vyvěral ve svahu za domem asi pětadvacet metrů daleko a o šest metrů výš, než ležela planinka s jejich obydlím.

Děti budou sedávat na lavici a spávat na slamnících nahoře v podkroví. Dobře věděla, že tam bude z celého domu nejtepleji.

„Z peněz za první dobytče, které prodáme, pořídíme prkennou podlahu,“ prohlásil Jacob.

Až prodají první dobytče… Kdy to bude? Za dva roky, nebo snad za tři?

Tři roky žít na hliněné podlaze? Vždycky bývala chudá, ale nikdy takhle chudá. Neříkala však nic, protože neměla ve zvyku si na něco stěžovat. Ani by to nikdy neudělala. Jacob o životě tady přemýšlel už velmi dlouho, a bude potřebovat, aby mu pomáhala, a ne aby si na něco stýskala nebo se hádala.

Byli zkrátka tady a on měl pořád čtyři sta dolarů, za které koupí dobytek. O tom snil, jak jí často říkal, mnoho let předtím, než se vzali – dokonce i předtím, než se oženil poprvé a než se mu narodily děti… O pětašedesáti hektarech pozemků a domě, který postaví vlastníma rukama.

Stavět uměl dobře, bylo to koneckonců jeho řemeslo. Ten klidný, tvrdě pracující chlapík se vyznal jak v tesařině, tak v zednické práci, ale za spoustu let, kdy trvala krize a kdy dřel jako mezek, dokázal ušetřit jenom trochu peněz, a ještě musel pečovat o první ženu, kterou dlouho týrala nemoc, než si pro ni přišla smrt. Ke všemu pořád poskytoval nějaké půjčky svému švagrovi Tomu Eversovi.

Aspoň že to poslední měli z krku. Tom Evers se znovu vypravil na lup, a zatímco byl pryč, oni odjeli z Ohia a nechali ho bezpečně za zády.

Teprve se rozednívalo, když chvatně posnídali. Jacob postál se svou ženou několik minut před domem a hleděl k východu. „Budu pryč několik týdnů. Máš dost zásob, takže nebudeš potřebovat peníze, ale odložil jsem stranou padesát dolarů, které na dobytek nebudu potřebovat. Však víš, utrácej, jen když do bude nutné.“

Neznamenalo to žádnou velkou sumu, jenže šlo o první peníze, které se jí dostaly do rukou od doby, kdy zemřel její otec a zanechal jí dvě stě dolarů. Nakonec jí z dědictví zbývalo posledních pět dolarů, a tehdy se provdala za Jacoba Tealea, vdovce se dvěma dětmi. Tohoto strohého, ale laskavého muže úporně pronásledovala smůla, jako by neměl zažít nic dobrého, a po třech letech měli tohle – a nic víc.

„Zůstane ti brokovnice, a Laban je dobrý lovec. Žijí tu křepelky a tetřívci. Taky by se mohl dostat na dostřel nějakému jelenovi. Když budeš rozumně hospodařit, máte zásoby nejmíň na měsíc.“

Evie s dětmi stála ve dveřích a dívala se na svého poctivého muže s pevnou páteří, který má stále plnou hlavu plánů, jak odjíždí na hřbetě koně s červenohnědou srstí. Pro Jacoba byla příznačná umíněnost; nikdy se nezatěžoval úvahami o neznámé budoucnosti, ale bohužel nemyslel ani na malé věci, na nichž záleží, zda se dobrý osud vyplní, nebo selže.

Evie se vrátila do domu a posadila se ke stolu.

Její otec býval snílek, tulák se spoustou dobrých rad, jimiž se však sám nikdy neřídil. „Evie,“ říkával jí, „když máš o něčem pochybnosti, no tak se posaď a přemýšlej. Vždyť jen lidská mysl nás staví výš, než jsou zvířata.“

Teď také musí uvažovat. Stále pokračuje dlouhotrvající sucho. Sluneční žár spekl a vysušil zemi, vypil všechnu vláhu z trávy, a stromy také zůstaly jako troud.

Jacob se nevrátí dřív jak za několik týdnů. A až se objeví, měl by najít něco, čím se mu s dětmi bude moci pochlubit, něco, co mezitím zbudovali, aby mohla říct: „Tak se podívej… tohle jsem udělala já.“

Musela však vzít na zřetel ještě další věc. Tady měla nad hlavou nekonečnou oblohu a kolem obrovskou, liduprázdnou krajinu, a ani jedno jí nedopřávalo nic, čím by mohla nasytit svou dychtivou mysl, nepokojnou, zvídavou a hloubavou.

Musí se něčím zaměstnat a stejně musí zaplnit čas i dětem. Mají tu tři koně, o které je třeba se postarat. Potřebují nakrmit, napojit, občas také osedlat a projet nebo s nimi pracovat. Labanovi je teprve jedenáct, ale vždycky pomáhal při tom, co právě dělal otec nebo sousedé. Dojil krávy, sekal dřevo, pomáhal při sklizni. Roste z něho silný, čestný chlapec, a domnívala se, že ji má rád.

Ruth je naopak čiperná, má velkou představivost a je velice společenská. Právě jí, zřejmě víc než ostatním, zde bude chybět společnost dalších lidí.

A tak začala kout plány.

Musí především prozkoumat krajinu v nejbližším okolí. Taky zrýt kousek země k založení kuchyňské zahrádky a vyhloubit strouhu, která by přiváděla vodu od pramene až k domu. Je třeba vyhledat místa s dostatkem trávy, nasekat dřevo na oheň pro okamžitou potřebu, ale také připravit otop na zimu, která se brzy ohlásí. Čeká je velká spousta tvrdé roboty, ale nesmějí zanedbávat ani jiné věci. Někdy se pobavit… Něčím se rozptýlit po práci. Nesmí zapomínat, že Laban bude potřebovat větší míru svobody, ale také odpovědnosti, aniž by se přitom zapomínalo, že je to teprve chlapec, hodně mladý chlapec.

Okolní kraj charakterizovala prázdnota. Kde nebyla půda hnědá, tam převládaly šedavé odstíny. Kdysi se zde nacházelo jezerní dno, ale to bylo velmi dávno, v časech už dlouho minulých. Teď je obklopovala pouze prérie – do daleka se táhnoucí pláně porostlé trávou, která stačila seschnout. Za zády se jim zvedaly hnědé vrchy, v nichž rostla spousta cedrů.

„Labane, myslím, že bychom to tady kolem měli prozkoumat,“ řekla synovi. „Budeme potřebovat víc vody pro dobytek, a třeba poblíž najdeme nějaké napajedlo. Musíme se po něm porozhlédnout.“

Upřel na ni zkoumavý pohled. „To ano, mámo, ale… Možná tady budou indiáni.“

Pátravě se po něm podívala. „Pročpak to říkáš?“

„Slyšel jsem o tom povídat, když jsme byli v Socorru. V horách prej žijou Apači, a občas i jiní indiáni, divocí, kteří přicházej od hranic.“

Nevěděla, má-li mu věřit nebo ne. Jacob o indiánech nic neříkal a ona sama žádné podobné řeči neslyšela. Ale Laban byl upřímný chlapec, kterému se dalo věřit. Jestliže tvrdí, že něco podobného zaslechl, tak je to jistě pravda… Pokud se ovšem nepřeslechl nebo si něco špatně nevyložil.

Dlouhým okruhem zvolna prošli vrchy za domem. Mezi cedry všude ležela spousta suchého dřeva, povalené kmeny, stromy zničené zásahem blesku a popadané větve. Tady budou mít dostatek paliva přinejmenším pro nejbližší zimu. Evie si všimla také několika pořádných klád, které ležely kolem. „Kdybychom je tak dokázali dostat až k domu,“ povzdychla si.

„Mohli bysme je odvléct,“ mínil Laban. „Uvázat je na řetěz nebo kus lana, a kůň by je přitáhl. Zkusil bych k tomu vzít starýho Blacka. Je takovej klidnej.“

Do západu slunce urazil Jacob Teale víc než třicet kilometrů k východu a zabočil do suchého žlebu, aby si našel nějaké místo, kde by se utábořil na noc. Vzpomněl si, že hned za nedalekým hřebenem leží malá roklina, za níž rostl hustý cedrový hájek. Mezi skalisky si všiml prohlubně, v níž se během dešťů zachycovala voda. Pobídl koně vzhůru do břehu žlebu, přejel návrší a pokračoval do strže. Kůň klouzal ze strmého svahu až na dno a pak začal šplhat do protějšího srázu.

Došlápl kopytem na velký plochý kámen, který však pod jeho vahou povolil a zvíře padalo. Zoufale bilo nohama, jak se snažilo zachytit o pevnou zemi, a nakonec se převalilo dolů. Jacobovi uvázla noha ve třmenu, a jak se kůň přetočil přes hřbet, hruška sedla se mu tvrdě zabořila do hrudníku.

Vevnitř něco prasklo. Necítil žádnou bolest, neupadl do šoku, jen jako by ho to překvapilo.

Představoval si, že smrt je cosi dramatického a přináší velkou bolest; nebo člověk pomalu umírá na nějakou nemoc ve vlastní posteli, obklopený rodinou a přáteli. Kůň se zoufale snažil postavit na nohy, ale zase padl zpátky na Jacoba… A tentokrát už přišla obávaná bolest. Drtivá, strašná, ničivá bolest.

Naštěstí už na něm kůň neležel celou váhou, i když nohu měl Jacob pořád uvězněnou ve třmenu a pod koňským bokem. Podařilo se mu pozvednout na loket a podíval se na sebe. Košili i kabát měl zalité krví. Cítil se slabý a dělalo se mu zle. Pak se ohlédl po koni.

Měl zlomenou nohu, takže zůstala vyvrácená v ošklivém úhlu a z rány trčela holá kost.

Našmátral revolver a pomalu, opatrně natáhl kohoutek. „Odpusť mi to, Bene,“ zašeptal a střelil koně do hlavy.

Zvíře sebou škublo a potom znehybnělo v toporné póze.

Jacob ještě chvíli zůstal vzepřený na lokti. Hleděl na večerní nebe, na němž se ukázala první hvězda. Podíval se na prašnou roklinku a zakrvácené sedlo. Tohle nemůže přežít – dobře věděl, že i kdyby teď měl vedle sebe lékaře, nemohl by pro něho nic udělat. Pistoli pořád držel v ruce, ale nenašel sílu, aby ji použil proti sobě.

Dopadl zpátky na záda a poddal se drásavé bolesti v hrudi. Upřel pohled na oblohu a zašeptal: „Evie…, Evie, co jsem ti to udělal…? Labane… Ruth…“

Pak se pokusil vstát. Kdyby se mu podařilo dovléct zpátky na stezku… Kdyby se tak mohl dostat na místo, kde by ho snad někdo našel… Kdyby mohl…

A potom zemřel, zůstal nehnutě ležet vedle mrtvého koně a lehký večerní větřík mu províval vlasy a ukládal zrnka prachu do záhybů v jeho šatech.

Zemřel osamocený, jak se to mužům na Západě stávalo často. Zahynul při snaze něčeho dosáhnout, něco zbudovat, někam se dostat. Někdy těla těchto nešťastníků pohřbil písek, někdy jejich kosti roztahali kojoti po okolí, takže po nich zůstalo jen několik knoflíků, sluncem spálený podpatek z boty, rezavý revolver.

Některé lidé našli a pohřbili, ale někteří vyschli na prach, který pak vítr začal roznášet do daleka. K takovým patřil i Jacob Teale.

Kapitola 2

Když byl Jacob pryč tři týdny, přijel k domu Tealeových dostavník.

První ho zahlédla Ruth. Chodila po svahu za domem a sbírala třísky na podpal, když si všimla, že se údolím z dálky blíží oblak prachu.

Chvilku na ten úkaz zírala, potom posbírané dřevo upustila a rozběhla se k domu. „Mami! Mami! Někdo k nám jede!“

Evie odložila hadr na nádobí, osušila si ruce o zástěru a postavila se do dveří. Laban přiběhl od ohrady, kde ze slabších větví stavěl primitivní přístřešek pro jejich tři koně a kravku, kterou si přivedli z Missouri uvázanou za vozem.

Stínili si oči dlaní a pozorovali blížící se dostavník, napůl zahalený prašnou záclonou zvedanou ze země kopyty běžících koní. Pak náhle vedoucí pár spřežení odbočil ze stezky a zamířil na Tealeův dvůr.

Dostavník Concord táhlo čtyřspřeží a na kozlíku seděli dva muži. V kabině pak bylo vidět další dva. Kočí zastavil koně a zíral na ně z výše kozlíku.

„Teda paní, kde jste se tady proboha vzala?“ podivoval se.

„Já jsem manželka Jacoba Tealea,“ odvětila Evie důstojně, „a to jsou naše děti. Nechcete zajít do domu? Jistě máte hlad.“

„To teda máme,“ přisvědčil kočí. „Tendle chlapík je Beaver Sampson, paní, a jezdí jako ozbrojenej doprovod. Chrání nás spíš před rudochama než před silničníma lupičema, víte? Ten vysokej člověk, co zrovna vystupuje, je Tom Wildy. To je správce týdle části dostavníkový trasy, Bůh mu pomáhej. A na tom druhým brachovi jistě poznáváte uniformu americký kavalerie. To je kapitán Hurley. A já jsem Charlie McCloud. Todle je první jízda dostavníkový linky do Plazy.“

„Tak pojďte dál,“ zvala je Evie. „Nečekali jsme hosty, ale určitě najdu něco na zub. Labane, mohl bys přinést náruč dřeva? Uvařím čerstvou kávu.“

Tom Wildy obhlížel kamenné stavení a ohradu u domu. „Promiňte nám prosím, že jsme tak překvapení, paní Tealeová. Bylo nám řečeno, že v tomhle kraji vůbec nikdo nežije. Takže nás docela zaskočilo, že jsme na vás narazili.“

Sampson se podíval na ženu a potom na děti. „Řek vám někdo, paní, že tadle země patřila rudochům?“

„Žádného jsme neviděli. Samozřejmě se zdržujeme blízko domu. Zajdeme jen pro dřevo, a to je tak všechno. Můj muž je zrovna pryč – odjel do městečka nakoupit nějaký dobytek.“

„Teale? Nevzpomínám si, že bych slyšel jeho jméno. Samosebou neznám všechny, na který jsem kdy narazil, ale mužskej, kterej kupuje dobytek… No, o takovejch případech se člověk obyčejně doslechne.“

Evie je vedla do domu. „Nejsme ještě zařízení na větší společnost, pánové, ale i tak vás u nás vítám.“

„Děkujeme,“ řekl Wildy, posadil se ke stolu a klobouk si položil na koleno. „Paní Tealeová, my pro začátek budeme dostavníkovou linku provozovat v trochu provizorních podmínkách, takže se chci zeptat, jak byste se dívala na možnost, že dokud nepostavíme trvalou stanici, dostavník by zatím zastavoval u vás a vy byste dala našim cestujícím najíst, co říkáte? Váš dům leží pětatřicet kilometrů od poslední plánované zastávky, a vám by třeba přišlo vhod, kdybyste tu občas měla nějakou společnost, a taky by z toho bylo trochu peněz. Těch, hádám, nemáte nazbyt.“

„Je to tak, pane Wildy, máte pravdu.“ Podvědomě si uhladila zástěru. „Ano, to bych jistě mohla zařídit, ale potřebovali bychom opatřit nějaké zásoby.“

„To nebude problém, paní Tealeová. Když se postaráte o naše cestující, dokud nedokončíme celou trasu, ušetříte nám spoustu těžkostí a výloh. Sepište seznam, co byste potřebovala, a já zařídím, aby vám to McCloud při příští cestě přivezl…, a na naše náklady, pochopitelně. Společnost uhradí účet za to, co budete potřebovat do začátku, protože nám uděláte velkou službu. Potom už budete muset nakupovat z vlastního zisku.“

„To bude v pořádku.“

„Další dostavníková stanice bude o pětadvacet kilometrů dál, ale když jsme se takhle dohodli s vámi, nebudeme muset vyhazovat peníze za provizorní stanici, než bude celá trasa dokončená.“

Pak se obrátil na Labana. „Jak to umíš s koňmi, chlapče? Dokázal bys okšírovat spřežení a postarat se o koně, než se tvůj táta vrátí?“

„Ano, pane. Pomáhal jsem tátovi s koňma. Zapřahal jsem je a řídil spřežení, než jsme z Missouri odjeli na západ.“

„Takže vy pocházíte z Missouri?“ zeptal se kapitán Hurley.

„Můj manžel se narodil v Missouri, kapitáne. Já jsem z Ohia.“

Zatímco mluvila, čiperně se točila kolem plotny a připravovala pohoštění pro své hosty. Celá zčervenala vzrušením. Bylo velice příjemné mít v domě návštěvníky, a navíc ji těšilo je poslouchat, jak se baví o běžných věcech – o místech, kudy povede trasa dostavníku, o stavu stezky, o tom, že možná zaprší, a o pastvě dobytka.

„Brzy tady budete mít sousedy,“ sdělil jí Hurley. „Nějaký velký dobytkářský ranč se stěhuje asi padesát kilometrů na jih od vás.“

„To bude výborné. Budou sem dostavníky jezdit často, pane Wildy?“

„Ze začátku ne. Potom přijedou každých pár dnů, dvakrát nebo třikrát do týdne. Jeden pojede na západ, druhý na východ. Teprve se uvidí, jak bude linka prosperovat.“

Bystře nosila jídlo na stůl a dolévala hrnky kávou.

Nakonec, když se najedli a znovu nasedali do dostavníku, se kočí McCloud ještě pozdržel. „Paní, dávejte dobrej pozor na rudochy. Zrovna v týdle době teda nedělají velký problémy, ale můžou s tím začít, kdy si vzpomenou. Pokaždý se mezi nima najde pár divokejch mládenců, kteří rádi provedou nějakou lotrovinu.

Pamatujte si jedno – nikdá jim nic nedávejte. Kdybyste to udělala, tak by v tom viděli známku strachu. Klidně s nima můžete obchodovat. Každej indián obchodu rozumí a docela rádi smlouvaj. Jsou ale pěkně náladoví, neuvažujou jako my.“

„Děkuji, pane McCloude. Budu si to pamatovat.“

„Říkala jste, že váš muž jel kupovat dobytek?“

„Chtěl sehnat chovné kusy. Mysleli jsme, že bychom si pořídili slušné stádo, a asi za tři roky bychom mohli začít dobytek prodávat.“

„Kdybych ho někde potkal, tak mu povím, že jste v pořádku.“ McCloud prstem cvrnkl do okraje klobouku. „Tak na shledanou, paní.“

Evie s dětmi stála před domem a dívala se za dostavníkem, dokud se neztratil za nejbližším ohybem cesty. Pak se obrátila k dětem. „Pojďte, máme spoustu práce.“

Nečekaná změna, která nadcházela pro jejich rodinu, je všechny naplnila vzrušením. Laban se důležitě naparoval, že má mít novou práci a bude z něho podkoní, přinejmenším do doby, než se táta vrátí domů. A pokud otce přemluví, možná v tom bude moct pokračovat i dál, ačkoli samozřejmě počítal s tím, že na něho bude otec dohlížet.

Při západu slunce vyšla Evie před dům a chvíli tam v osamocení postála. Mírný vítr jí čechral vlasy. Stála na okraji stezky, asi sto metrů od domu. Všude panoval klid.

Zdejší brzká rána a večerní čas se jí nikdy neomrzely: měkce rozzářená obloha, měnivé barvy slunečního světla i mraků nad kopci, tráva zvlněná pofukujícím větrem. Zde nebylo úniku před oblohou a pláněmi, a Evie pochopila, že vlastně nepoznala, co je to dálka, dokud nepřijela sem na Západ.

Vzduch zde byl neuvěřitelně čirý, svěží a chladný. Když ho člověk vdechoval, jako by pil studenou vodu; vždycky se v něm vznášela určitá vůně v závislosti na tom, z které strany foukal vítr – závan cedrů, či z druhé strany vůně borovic, aroma šalvěje, nebo když po dešti vanulo ze sušších planin, vůně lareových křovin.

Sklopila pohled na stopy otištěné do prachu cesty. Hleděla na koleje vyjeté koly dostavníku, první stopy, které se tu ukázaly od chvíle, kdy Jacob odjel.

Naráz ji zamrazilo v zádech. Přes stopy zanechané dostavníkem se táhly zřetelné otisky neokovaných kopyt… Indiánští mustangové!

Kdy tudy projeli? Jak je možné, že je nezahlédla?

Mohlo to být jedině v době večeře, když seděli za stolem. Dostavník odjel krátce po poledni a pak s dětmi pracovala kolem domu i uvnitř. Laban krmil zvířata… Ano, rozhodně k tomu muselo dojít při večeři.

Popošla kousek podél cesty a prohlížela otisky. Zdálo se jí, že tudy šli dva koně a v jedné chvíli jako by je jezdci zadrželi a prohlíželi si dům, možná naslouchali, co si s dětmi povídala u stolu.

Od té doby neuplynula ještě ani hodina. Prudce se otočila, sebrala sukni do hrsti a spěchala k domu. I teď mohli být indiáni schovaní mezi cedry a pozorovat ji. Ještě přidala do kroku.

Laban se s ní potkal ve dveřích a ometal si z šatů stébla sena. Ruth četla noviny, které jim zde nechal jeden z mužů z dostavníku.

„Co se děje, mámo? Stalo se něco?“ ptal se Laban.

Na okamžik se zarazila, ale musela mu to přece povědět. „Indiáni, Labane. Viděla jsem jejich stopy na cestě. Nejspíš sem přijeli, zrovna když jsme večeřeli. Musíme si dávat velký pozor.“

Té noci nechala jen na škvírku pootevřené okno směřující k ohradě se zvířaty a vedle sebe položila brokovnici. Říkala si, že kdyby opravdu přišli indiáni, tak by jim šlo hlavně o koně. Po celou noc vyli kojoti, ale nic jiného neslyšela.

Když už měl přijet dostavník, udusala hliněnou podlahu a potom na ni nakreslila květinový vzor jako nápodobu koberce, jak to před lety vídávala dělat babičku na jejich farmě v Ohiu. Výsledek ji potěšil.

Jakmile nadešla doba, kdy už se mohl každou chvíli objevit dostavník, postavila vodu na oheň a připravila jídlo, aby je mohla předložit hostům, a potom jen čekali.

Přijíždějící dostavník zaslechli ještě dřív, než byl ke spatření, protože se k nim nesl rachot kol přejíždějících po kamenech a dusot běžících koní.

Na kozlíku znovu přijel Charlie McCloud, ale vedle něho seděl s brokovnicí v rukou jiný muž. Vytáhlý černooký chlapík s kulatými rameny, tvrdou tváří a ostře řezanými rysy kolem úst. Na lícní kosti se mu táhla jizva.

„Todle je Kiowa Staples,“ představil ho Charlie. „Teďka teda zrovna vypadá, jak kdyby potmě do něčeho vrazil.“

Staples po něm střelil zlostným pohledem. „Byl to nějakej mizernej bezvýznamnej pobuda,“ odsekl nazlobeně. „Špatně jsem ho odhadl. Až se potkáme příště, tak už do sebe nebudeme tlouct pěstma.“

„No tak, Kiowo, zapomeň na to,“ chlácholil ho Charlie. „Můžeš si za to sám. Jsou prostě chlapi, který nemůžeš jen tak beztrestně pošťuchovat, a tohodle sis holt dobíral přes míru. Když se nad tím zamyslíš, tak mu nemůžeš nic vyčítat.“

„Já mu nebudu nic vyčítat,“ opáčil Staples. „Já ho zabiju.“

Dostavníkem cestoval jediný pasažér, tělnatý muž v černém obleku a s černým tvrďákem na hlavě, který toporně vystoupil z vozu, protáhl se a vydal se k domu.

„Já ti radím, Kiowo, abys nechal toho chlapa na pokoji,“ opakoval Charlie McCloud. „Už jsem takovýdle viděl. Neslyšíš od nich, že by se chvástali, a sami nikdy nevyhledávaj potíže, protože těch už zažili hromadu. Dokázali dojít kolem řek až k pramenům, dostali se přes hory, lovili bizony a srovnají se s rudochama, možná i psancema, a zvládnou to stejně snadno jako my dva řídíme koňský spřežení – pro ně je to každodenní záležitost. Jestli chceš, aby ti zůstala zdravá kůže na těle a taky dobrá pověst, tak se od těchdle chlapů hleď držet dál.“

Kiowa s McCloudem přenášeli do domu zásoby a všechno složili na podlahu tak, aby to nepřekáželo. Evie zatím nosila na stůl. Uvařila pořádné jídlo a všichni tři muži si náramně pochutnali.

„Jídlo je moc dobrý, všechna čest!“ prohlásil Charlie. „Nebejt ženatej, paní Tealeová, tak bych určitě přišel na námluvy.“

Evie po té pochvale zčervenala. „Děkuji, pane McCloude. Mě vždycky těší, když vidím, že mužskému chutná.“

Kiowa k ní zvedl pohled. „Žádní rudoši?“

„Viděli jsme stopy,“ řekl Laban, „chvíli po tom, co jste minule odjeli. Projeli tudy dva.“

„Oni vás sledujou, paní,“ mínil Kiowa, „a nás taky. Jen si dávejte dobrej pozor, paní, a nažeňte jim trochu strachu. Nejspíš vám to může zachránit život.“

Když odjeli, Evie s Ruth uklidily zásoby a Laban se vrátil k práci na přístřešku pro zvířata. Stavba to byla neúhledná, spíš taková zástěna před větrem než skutečná stáj, avšak Evie, která dílu z dálky přihlížela, se ujišťovala, že chlapec pracuje s určitou jistotou a nechybí mu zručnost. Očividně pozoroval svého otce i jiné muže při podobné práci a možná jim i pomáhal.

Co byl Jacob pryč, Laban vstával časněji a houževnatě pracoval. Také zlobil Ruth daleko méně než dřív, což bylo pro dívku záhadou. Laban jako by náhle dospěl a tím se jí i poněkud vzdálil. Své práci se věnoval se vší vážností a nečekal, až ho někdo požádá, aby udělal to či ono. Vždycky zařídil, co bylo potřeba, a Ruth ho neochotně musela obdivovat a uznávat. Zjistila, že s ním mluví, jako by to byl někdo podstatně starší. Občas ji to rozčilovalo, ale Laban jako by si toho ani nevšiml; jindy ho schválně pokoušela a doufala, že se bratr rozzlobí a také se do ní pustí, on se však pokaždé zachoval povzneseně a jenom se na ni usmíval, nebo – což bylo horší – si jí vůbec nevšímal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Varovný výstřel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.