Magická zvířata
Koníkova záhada

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Holly Webbová

Magická zvířata – Koníkova záhada – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Koníkova záhada

Věnováno Jonovi, Tomovi, Robinovi a Williamovi

1.

Lotka se usmála, ve spánku se otočila na druhý bok a protáhla si prsty na noze až k okraji matrace. Její jezevčice Sofinka vedle ní tiše zamručela a pohodila ušima. Nejspíš se jí zdálo, že loví něco malého a moc dobrého. Třeba kousek dortu.

Lotka tiše spala dál, její mysl se vydala na cesty, daleko od Grassových chovatelských potřeb, místa plného magie, kde žila několik posledních měsíců a kde také objevila své vlastní magické schopnosti. Setřásla si přikrývku z ramen a vzrušeně se rozhlížela mezi potemnělými stromy. V jejím snu zrovna svítalo. Noční chlad slábl a skrz koruny stromů deštného pralesa si klestily cestu první zlatavé paprsky slunce. U země se povalovaly nafialovělé obláčky mlhy. Okolo proletěla černo-zlatě pruhovaná včela opile křižující mezi květy, které se zrovna začínaly otevírat dennímu teplu. Zvuky v okolí sílily a sílily, až se kolem Lotky prohnala banda opic poskakujících z větve na větev, houpajících se na liánách a vřeštících radostí.

Lotka potřásla zlatou hřívou, překvapeně zařehtala a nasála její skořicovou vůni.

Sofinka kýchla. „Moc silná,“ zabručela a otřásla se. „Hrozně moc silná.“

Lotka sklonila hlavu a jemně do Sofinky strčila čenichem. „Jsem ráda, že jsi tady se mnou.“ V podobném snu, kdy se proměnila v jednorožce, už byla. Tehdy poprvé viděla toho stříbrného jednorožce – o němž později pochopila, že je to vlastně její táta očarovaný kletbou, kvůli které zapomněl, kým vlastně je. Teď už byl táta opět s ní v obchodě, jenže se vrátil až po osmi letech a Lotka se znovu učila mít ho ráda. Přišlo jí zvláštní, že má bližší vztah se psem než s vlastním tatínkem, ale Sofinka nebyla obyčejný pes. Byla Lotčiným magickým partnerem – nejen, že uměla mluvit, ale také měla vlastní magické schopnosti. Společně dokázaly velké věci.

Sofinka se uvážlivě rozhlédla kolem sebe. „Všechno je tu zelené.“

Lotka zavrtěla hlavou a opět provoněla okolní vzduch skořicí. „Když jsem tátu viděla minule, bylo to na nějakém chladném místě u jezera. Jsem si tím jistá. Vyskoč mi na hřbet, Sofi, z výšky uvidíš líp. Tohle musí být deštný prales. Tady žijí skuteční jednorožci.“

Sofinka dotčeně přimhouřila oči. „Chceš říct, že nejsem dost vysoká, Lotko?“ Jako jezevčík bývala často háklivá na poznámky o svých krátkých nožičkách, ačkoli byla moc krásná.

Lotka pobaveně zařehtala. „Ne, jen že by ti to pomohlo vidět, co mám na mysli.“

Sofinka si odfrkla, ale pak vyběhla na padlý kmen porostlý smaragdově zeleným mechem, vyšplhala na větev a z ní přeskočila na Lotčin karamelově hnědý hřbet. Lotka ucítila na kůži dotek jejích drápků.

Sofinka chvíli mlčela. „Ano. Tohle je deštný prales. Když jsi o jednorožcích snila minule, bylo to jenom jakési místo zahalené stíny. Byl tam jeden černý strom, pořád a pořád dokola. Ty by sis toho nevšimla, Lotko, nemáš pro podobné věci takový cit jako my psi. Tohle je skutečnost.“

„Musí být, protože tátovi se vrátily jeho vzpomínky,“ přemítala Lotka a opatrně vykročila, aby Sofinka neupadla. „Jsme přece v jeho vzpomínkách. Nejspíš nám tohle všechno v hlavě odemkl, takže to můžeme vidět také. Myslíš, že bychom se sem mohli vydat společně? To by bylo něco. Budu se ho na to muset zeptat, až se vrátíme. Počkat!“ Prudce zvedla hlavu a zavětřila. Sofinka podrážděně vyjekla, protože málem sklouzla na zem. Zachytila se drápky a Lotka se vylekala. „Promiň! Na chvilku jsem na tebe zapomněla. Sofi, cítím dalšího jednorožce, ty ne?“

„Já necítím nic, protože mě ta tvoje sladká vůně úplně omámila,“ zabručela Sofinka. Ale pak hlasitě začichala. „Máta. Něco nechutného v křoví, o čem nechci přemýšlet. Čokoláda. Ale tu si možná jenom přeju… No jo! Oni. Další skořice. Skořice a máta. Ano, Lotko, je to další z těch obrů. Jednorožec.“ Napůl sklouzla a napůl seskočila z Lotčina hřbetu, vyšplhala na další padlý strom a zvedla čenich jako lovecký pes. „Je támhle. U vody.“

„Je to táta? Je to stříbrný jednorožec?“ zeptala se Lotka s nadějí v hlase. Už dřív se s tátou proháněla mezi těmito stromy a zdálo se jí to zcela skutečné, ačkoli Sofinka si to nemyslela. Byl to jeden z nejkrásnějších zážitků v jejím životě. Dychtivě pohodila hřívou a přála si rozběhnout se, utíkat, protáhnout si napnuté svaly v nohách.

Sofinka zakoulela očima. „Jsem velmi chytrá, Lotko, a můj čenich je naprosto dokonalý. Ale barvy necítím. Je větší než ty, je to samec a před chvílí běžel. Stačí ti to?“

„Mohl by to být táta,“ odpověděla Lotka a vyrazila mezi kapradiny. U řeky ale žádný záblesk stříbrné nespatřila. Voda plynula rychle a ona si byla jistá, že jsou blízko vodopádu, který už jednou viděla. Proud zurčel a šplouchal mezi kameny, kde se střídaly hlubší tůňky s rychle tekoucími potůčky a ona zatoužila vejít do vody a ponořit kopyta do ledové vody.

„Koukni!“ zašeptala Sofinka a zlehka se rozběhla ke břehu. „Támhle je!“

Nebyl to táta. Namísto zářivě stříbrné srsti tvořící měsíční protiklad Lotčinu slunci spatřila temně černou. Jednorožec se skláněl k hladině, aby se napil, a hříva mu spadala přes oči k vodě.

Lotka na něj chtěla zavolat, ale nerada by ho vyplašila. Ještě nikdy neviděla skutečného jednorožce, jenom tátu v těch podivných snech, ovšem vzhledem k tomu, jak daleko v ústraní žili, předpokládala, že jde o hodně plaché tvory.

Černý jednorožec přesto musel vycítit blízké nebezpečí. Prudce zvedl hlavu a otočil se. Zadní nohy mu sklouzly do vody. Chvíli hleděl přímo na Lotku, pak se rozběhl a mělkou vodou uháněl pryč. Kapky vody, které mu odletovaly od kopyt, se ve vzduchu třpytily jako diamanty.

Lotka si povzdechla a Sofinka za ním podrážděně štěkla, on už ale zmizel za zákrutem řeky.

„Vždyť jsem ani nic neudělala,“ posteskla si Lotka. „Jak je možné, že se nás polekal? Vždyť já jsem taky jednorožec!“ Přejela pohledem svou zlatou srst a nadýchanou hřívu, která jí spadala na lopatky. Pak se podívala na Sofinku, maličkého jezevčíka s velkým rezavým obočím. Takové zvíře se v deštném pralese moc nevidí. Pejsek se na ni zamračil.

„Já za to nemůžu, Lotko!“ vyštěkla Sofinka. „Vždyť jsem ti ho našla, nebo ne?“

„Ano, promiň…“ Lotka zavrtěla hlavou a les okolo ní se zachvěl a rozplynul se a ona se probudila ve svém ztemnělém pokoji.

Další den byla neděle, a tak si Lotka se Sofinkou přispaly. Když se Lotka okolo desáté potácela dolů po schodech, pořád se cítila ospale. Její táta Tom snídal v kuchyni topinku a povídal si s Horácem, trpasličím výrem, který seděl na konvici s čajem jako nějaký podivný ohřívač. Její bratranec Dan už odešel hrát fotbal s kamarády a donutil strejdu Josefa jít s ním, což znamenalo, že strejda stráví zbytek dne zachumlaný v šálách a bude si stěžovat, jaká je mu zima.

Když se Lotka seznámila s Horácem, vypadal jako papoušek. A tak ho jednoduše považovala za papouška, dokud se táta nevrátil domů a nevysvětlil jí, že je to ohnivý pták – fénix. Horác si mohl vybrat jakoukoli podobu, ačkoli byl už celé roky, od tátova zmizení, papouškem. Po tátově návratu se ale proměnil v obří sovu, čímž vyděsil všechny myšky v obchodě. Ty ho neměly příliš v lásce ani jako trpasličího výra, i když teď místo myší snídal spíše brouky, a myší osazenstvo obchodu tak nemuselo pořádat za každou jeho večeři smuteční shromáždění. Teď z Horácova zobáku trčela šupinatá noha a Lotka se zachvěla.

Horác na ni klapl zobákem a okázale nohu spolkl.

„Kdy už se začneš chovat jako dospělý?“ zeptala se ho Sofinka vyčítavě a strčila do táty, aby jí namazal topinku. Pak hleděla na Lotku, dokud nezapnula konvici a nevytáhla plechovku s kávou.

Horác si domýšlivě načechral peří. „Nevím, ty drzá paničko. Šlo o velmi silné kouzlo. Věř mi, že se zotavuju, jak rychle to jen jde. Moc se mi líbilo být větší než ty, hú hú,“ zahoukal významně a Sofinka couvla. Horác stále dovedl působit hrozivě, i když z něj byla jen malá kulička peří.

Podle Lotky byl jako trpasličí výr neskutečně roztomilý, takže by byla nejraději, kdyby takový zůstal. Zmenšil se jen proto, že vyčerpal značnou část své síly při boji s Pandorou, šílenou zlou čarodějnicí, která tátovi vzala vzpomínky a nechala ho na osm let ztraceného a vyděšeného v deštném pralese. Pandora věděla, že Tom není mrtvý, jak si mysleli ostatní, ale nečekala, že by se někdy dokázal vrátit. Když zjistila, že je zpět, rozzuřila se a přišla do obchodu zbavit se ho navždy. A nebýt Horáce, dokázala by to. Horác vletěl do kouzla, kterým zaútočila na Lotku a jejího tátu, a na chvíli to vypadalo, že je po něm nadobro.

Teď byla Pandora pryč. Táta ji mohl zabít, a když zaútočila na Lotku, málem to udělal, přímo tady v obchodě. Lotka byla ráda, že ji nakonec nezabil – nechtěla, aby byl její táta schopen něčeho tak strašlivého. Od té doby se však budila uprostřed noci a ptala se sama sebe, jestli to nebyla chyba.

Pandora sice utekla, ale mohla by se vrátit. A i kdyby se nevrátila, byla dost mazaná na to, aby vymyslela nějaké děsivé kouzlo působící i na dálku. Když poprvé zaútočila na tátu, vyměňovala si s někým paměťová kouzla.

Lotka postavila před Sofinku velkou misku s kávou, sedla si proti tátovi a usmála se na něj. Jen pohled na něj v ní probouzel dobrou náladu – byl tak dlouho pryč. Teď ale vypadal legračně, byl celý zmrzlý a měl červené tváře. Rád se brzy ráno chodíval projít na Netherbridgeský vrch.

„Tati,“ oslovila ho zamyšleně. „Jak tě vlastně Pandora připravila o vzpomínky?“

Táta si povzdechl. „Upřímně, nejsem si jistý, co za kouzlo to bylo. Bylo to krátce potom, co jsem narazil na jednorožce. Pořád jsem jimi byl úplně okouzlený – dokonce jsem s jedním z nich i mluvil. Bylo to jako sen. Tak se ke mně asi dostala. Vzpomínám si, že tam byla síť. Hedvábná síť, a potom, co na nás spadla, jsem zapomněl, kdo jsem.“

„Na nás?“ podivila se Lotka. „Ne jen na tebe?“

„Ne, byl jsem zrovna s jedním z těch jednorožců,“ vysvětlil jí táta. „Myslím, že to byl ten nejkrásnější. Byl celý temně černý, jako půlnoc.“

Lotka sebou škubla. „Já ho viděla! Byl v mém snu!“

Táta se radostně usmál. „Mluvila jsi s ním?“ zeptal se nadšeně.

Lotka pomalu zavrtěla hlavou. „Ne. Nevěděla jsem, že to dovede. Ale asi to dovedou všichni, že?“

„Jsou vážně okouzlující…“ Táta se při té vzpomínce usmál. Pak si vzdychl. „Moc se mi líbilo s nimi žít. Dokonce i po té Pandořině kletbě, kdy jsem všechno zapomněl a žil jenom napůl, jsem si uvědomoval, že jsou úžasní. Byli tak krásní. Jenže pak Půlnoc zmizel. Taky se chytil do té sítě, víš? I on zapomněl, kým je.“ Promnul si oči a polkl. „Nejspíš to pořád neví…“

„Co se s ním stalo?“ vydechla Lotka zděšeně.

„Ukryl se v hlubinách pralesa. Ostatní jednorožci ho čas od času zahlédli, ale on už s nikým nemluvil.“

„To je tak smutné,“ zašeptala Lotka.

Táta přikývl. „Kéž bych se za ním mohl vrátit… jenže nemůžu, Lotko. Jinak bych se pokusil ho zachránit, když se mi teď vrátily magické schopnosti.“

„Proč se nemůžeš vrátit?“ zeptala se Sofinka zaujatě a olízla si z vousků zbytky kávy.

„Nejspíš bych je už znovu nenašel,“ přiznal táta. „Už poprvé se mi to povedlo jenom náhodou a pak ta kletba… Celý ten čas mi teď přijde jako sen, nádherný sen – takový, o kterém si po probuzení přeješ, aby byl skutečný.“

Lotka zamrkala. „Ale… bylo to skutečné?“ zeptala se skoro prosebně. „Opravdu existují?“

Táta se naklonil přes stůl a objal ji. „Ano, Lotko. Já vím, že existují. Když jsem se sem vrátil, pořád jsem si nebyl jistý, jestli to nebyl jen sen. Bylo to tak zvláštní, pamatovat si jen na ta snová stvoření. Ale pak mi došlo, že jsou mojí nejsilnější vzpomínkou patrně proto, že jsem s nimi žil poté, co mě ta kletba připravila o vzpomínky.“ Usmál se na ni. „A na tebe a na maminku jsem si vůbec nemohl vzpomenout proto, že Pandora mi chtěla vzít to, co jsem miloval ze všeho nejvíc.“

Lotka se usmála, ale pak posmutněla. Pořád se v myšlenkách vracela k černému jednorožci, který se úplně sám skrývá v pralese.

„Jsou to báječná zvířata,“ vyprávěl táta. Srkal čaj a zasněně hleděl před sebe. „Tak krásná – tys je přece viděla, Lotko, tak to víš nejlíp sama.“ Pak se zachmuřil. „Nejspíš je dobře, že Pandora o tobě nevěděla, když mě zaklela. Neměla tušení, žes po mně zdědila magické schopnosti.“

„Ona nechápe, co je to rodina,“ vložil se do rozhovoru Horác. Jeho pisklavý hlas Lotku vylekal. „Nikdy nepochopila, jak moc jste si s Josefem blízcí, Tome. Jak je důležité, že jste bratři. Myslela si, že vás může rozdělit a ty na to nic neřekneš. Pche.“

„Copak ona nemá vlastní rodinu?“ zeptala se Lotka a táta zavrtěl hlavou.

„Kdepak. Byla sirotek. Oba její rodiče zahynuli při nehodě, když byla ještě maličká. Pandora kolovala po všech možných příbuzných, až v patnácti letech skončila tady v Netherbridge.“

„To zní moc smutně,“ zamumlala Lotka. Nechtěla Pandoru litovat. Vždyť ji nenáviděla. Jenže si nemohla pomoct.

Táta se na ni láskyplně usmál, ale Sofinka do ní šťouchla hlavou. „Lotko, jsi moc měkká. Pokusila se udělat si z tebe otroka a tebe rozesmutní její nešťastné dětství? Fuj!“ Sofinka se na ni zamračila. „Podle mě jsme se jí měli zbavit navždy, když se naskytla příležitost,“ odfrkla si.

Sofinka byla tak malá a roztomilá, že všechna ta zlostná slova od ní vyznívala ještě závažněji. Lotka se na ni smutně podívala. Sofinka vydala podivný kňouravý zvuk a svěsila hlavičku, jako by se trochu zastyděla, ačkoli by to nikdy nepřiznala. Obrátila svou pozornost zpět ke kávě a dávala si dobrý pozor, aby se na Lotku ani nepodívala.

„Co by s tebou bylo, kdyby maminka nedostala tu práci ve Francii a já nepřišla sem?“ přemítala Lotka nahlas a vytřeštila na tátu oči. „Jestli k tobě ten jednorožec vážně přišel díky tomu, že jsem objevila svoje magické schopnosti…“

„Je to tak,“ prohlásil rozhodně táta. „A ty to víš. Přišla jsi ke mně a začala jsi tu kletbu lámat. Jak říkal Horác, Pandora nechápe rodinné vztahy. Patrně šlo o jediný způsob, jak kletbu zlomit – že se objeví někdo s magickými schopnostmi silnějšími než kletba samotná.“

„Byly to tvoje schopnosti,“ podotkl Horác. „Lotka je od tebe zdědila. Takže jsi na ně nezapomněl, i když jsi byl očarovaný. Přivolaly tě k sobě.“ Na chvilku zabořil zobák do načechraného peří. „Měl jsem tě jít hledat,“ zahoukal ztrápeně. „Všechny ty roky… Mohl jsem se proměnit v tažného ptáka. Třeba v albatrosa. Mohl jsem letět za tebou. Jenže jsme si byli tak jistí, že se vrátíš, a pak se týdny rychle proměnily v měsíce… A stopa vystydla a mně nezbylo dost síly na proměnu.“ Smutně zahoukal. „A nakonec tě našlo dítě. Dítě!“

„Moje dítě, Horáci,“ usmál se táta. „To je něco úplně jiného, jak jsi sám řekl.“ Pak se zachvěl a zadíval se na Lotku. „Nevím, co by se stalo, kdybys mě nenašla, Lotko. Asi bych tam zůstal. Stejně jsem neměl tušení, o kolik času jsem přišel jako jednorožec. Možná bych se proměnil nadobro a zůstal navždy.“ Zazubil se. „Mělo by to své výhody. Například by to skutečně bylo navždy. Jednorožci jsou nesmrtelní, víš?“

Lotka se na něj zadívala s otevřenou pusou. „Proměnil? Chceš říct, žes byl opravdu jednorožec? Ne, žes tak jen vypadal jako v těch mých podivných viděních?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magická zvířata – Koníkova záhada.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.