Originally published as “Liliane Susewind – Ein Panda ist kein Känguru”

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2010

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D – 69469 Weinheim

Illustrations: Eva Schöffmann-Davidov, 2010

Translation © Alena Bezděková, 2020

ISBN 978-80-242-6721-0

Podzimní prázdniny

„A je to tady!“ Lukáš Petřík bujně vyhodil školní aktovku do vzduchu. „Podzimní prázdniny!“

Společně s ním ze školy vyběhla i Lili. „Konečně!“ zajásala a začala nadšeně poskakovat. Zrzavý cop se jí přitom houpal se strany na stranu.

Lukáš se na ni usmál: „Kdo bude první doma!“ vykřikl, prudce vyrazil a prohnal se kolem ní. Lili se rozesmála a vyřítila se za ním. Oba se hnali parkem a pak ulicí k domu Větroplachových. Když k němu doběhli, vklouzli mezi keře lemující zahradu. Tady měli svou tajnou skrýš, do které se uchylovali při všech důležitých poradách.

Lukáš se posadil do tureckého sedu. Lili položila školní batoh na zem a dřepla si na něj, protože hlína už trochu studila – byl říjen.

„Máme dva týdny volna,“ spustil Lukáš, „tak co podnikneme?“

Lili sáhla po ulomené větvičce a pohrávala si s ní. „Já se chci každý den pořádně vyspat. Aspoň do jedenácti. Nebo třeba až do dvanácti!“

Lukáš se usmál a prsty si pročísl tmavé zvlněné vlasy. Zase mu to fantasticky slušelo. „Já si chci přečíst spoustu knížek!“ prohlásil.

„To já taky!“ přisvědčila Lili. „A každý den si zajezdit na koni! Když nemusíme do školy, mohla bych zítra ráno vyrazit na jezdeckou farmu a trénovat s Merlinem!“ Ježdění na koni patřilo už několik týdnů k jejím nejoblíbenějším kratochvílím.

„Já jsem myslel, že chceš každý den vyspávat až do oběda…“

Lili se ušklíbla a hodila po Lukášovi větvičku. „Ty jsi nějakej chytrej…“

„To mi neříkáš nic novýho,“ odpověděl a hodil jí větvičku nazpět. Lili ji chytila a rozesmála se. Ve stejné chvíli vyrazil z uschlého proutku pupen, který se během několika sekund proměnil v zářivě zelený lísteček. Lili ani Lukáše to nepřekvapilo, protože oba věděli, co zázračné rašení způsobilo: její smích. Už pouhá její přítomnost měla na rostliny překvapivé účinky. Když seděla vedle květin, stromů nebo keřů, lépe rostly a sílily. Když se zasmála, z půdy ihned vyrazila stébla trávy, květiny rozkvetly a na větvích vyrašily nové lístky. Na jaře a v létě byl její vliv nejnápadnější. Teď na podzim už byl svět rostlin trochu ospalejší a nereagoval na ni tak silně. Proto se na větvičce vytvořil jen jediný lísteček. Lili si ho zastrčila za ucho.

Vtom v křoví něco zašustilo a vzápětí z něj vystřelil bílý psík s vyplazeným jazykem.

„Lili!“ štěkal nadšeně, poskakoval kolem paničky a olizoval jí obličej. „No konečně ses vrátila! Byla jsi pryč celou věčnost!“

„Ahoj, Bonsaji, vždyť jsem byla ve škole jen čtyři hodiny…“ vítala se Lili s maličkým voříškem, se smíchem ho od sebe odstrkovala a rukávem si otírala tváře. Lili si s psíkem povídala úplně normálně, lidskou řečí, ale on přesto rozuměl každičkému slůvku – a ona právě tak rozuměla jeho štěkání.

„Tak ve škole jsi byla!“ vyštěkl Bonsaj. „Můžu jít zítra zase s tebou?“ Panička mu totiž už několikrát dovolila, aby ji tam doprovodil.

„Ne, zítra do školy nejdu. Pozítří taky ne. Ani potom ne!“

Lili si povšimla, že ji Lukáš napjatě sleduje. Jako vždycky, když mluvila se zvířaty, protože samozřejmě rozuměl jen tomu, co říkala ona. Když jí zvířata odpovídala, slyšel pouze ržání nebo mňoukání nebo – jako právě teď – štěkání. Řeči zvířat totiž rozuměla jen Lili.

Ta si uvědomovala, že Lukáš pečlivě poslouchá a podle jejích slov se snaží dovtípit, co jí zvířata říkají. Většinou se mu to dařilo, protože byl fakt chytrý. Ale nebyl jen nadprůměrně inteligentní, byl to navíc člověk, na kterého se Lili mohla stoprocentně spolehnout, kdykoli se cítila osamělá nebo potřebovala pomoc. A proto byl její nejlepší kamarád.

„Co jsi dělal celé dopoledne?“ zeptala se Lili psíka.

Bonsaj rozčileně vrtěl ocasem. „Ležel jsem!“ odpověděl. „Loudil jsem dobrůtky. Čenichal jsem v zahradě. Hrál jsem si se Šlechtičnou. A štěkal na holohlavce.“

„Na holohlavce? Aha, myslíš toho plešatého listonoše?“ ověřovala si Lili.

„Co je plešatého?“ vyštěkl Bonsaj. „Znamená to, že nahoře nemá srst?“

Vtom se ozval pronikavý hlas, který Lili velice dobře znala. „Pan Bonsaj a já jsme dnes vyhnali ze zahrady opeřence.“ Poté se mezi listy objevila oranžově pruhovaná kočka. „Musím říct, že to byl nesmírně báječně strávený čas,“ zamňoukala a elegantními krůčky se vydala k nim.

„Jak se máte, Šlechtično?“ zvolala Lili. „Ráda vás vidím,“ dodala spěšně, protože věděla, že si kočičí dáma velice potrpí na dobré způsoby.

„Pozdrav ji i mým jménem,“ poprosil Lukáš a Lili jeho slova ihned přeložila. Jenže Šlechtična Lukáše ignorovala. Neměla ho příliš v lásce, přestože patřila jeho rodině, a nemínila se s ním vybavovat. Bylo by to prostě pod její úroveň.

„Ahoj, zlatíčko!“ zaštěkal Bonsaj, rozběhl se ke kočce a nadšeně jí olizoval vousky a čenich. „Ta honička s opeřenci dnes ráno byla parádní, že jo?“

Šlechtična neodpověděla. Ale tentokrát jen proto, že Bonsajovi nerozuměla – byla kočka a mluvila výhradně kočičí řečí, zatímco Bonsaj byl pes a mluvil jen řečí psí. Přesto se oba už dlouho kamarádili, protože jim Lili tlumočila. Stejně jako teď: „Bonsaj říká, že jste si velice užili lovu, madam!“

„Ano, byla to nádhera,“ povzdechla si kočka. „I mně ta zábava připadala nesmírně povznášející.“

Lili se obrátila k psíkovi. „Zlatíčku se to taky líbilo,“ přeložila její slova, aniž by zachovala styl jejího vyjadřování. Zvířata si už zvykla, že Lili při překladu jejich slova trochu upravuje. Považovala to za samozřejmost. Jenže tentokrát kočka zaslechla výraz, který ani při nejlepší vůli nemohla akceptovat. „No tohle!“ protestovala okamžitě. „Neříkala jsem vám už tolikrát, abyste mě vždy a za všech okolností titulovala mým jménem?“

„Omlouvám se, Šlechtično,“ vyhrkla Lili, která si svou chybu ihned uvědomila. „Dovolte, abych se vás zeptala, jak se vám dnes vede.“

Kočka dlouze zasténala a s dramatickým pohybem se usadila. „Otřesně!“ zamňoukala posléze. „Prostě děsivě!“

„Copak se stalo?“

„Daří se mi vskutku neuvěřitelně špatně,“ nakrčila čenich. „Dějí se tu strašlivé věci.“

„Jaké věci?“

„Copak jste to ještě nezpozorovala? Můj lovecký revír onemocněl! Už zase!“

„Váš lovecký revír?“ zopakovala Lili. „Myslíte tím živý plot? Keře?“

„Onemocněl,“ odfrkla si kočka. „Prostě děs a hrůza.“

Lili se zamračila. „Ale… proč si myslíte, že keře onemocněly?“

Šlechtična pohlédla na Lili, jako by byla obzvlášť natvrdlá. „Dovolte tedy, abych vám to vysvětlila takto: můj lovecký revír začíná plešatět.“

„Aha!“ Lili potlačila smích. „Stromy a keře ztrácejí listy…“ Chtěla ještě dodat: „Protože je podzim.“, ale kočka pronikavě mňoukala dál: „Ano, a tato děsivá choroba se nesmírně rychle šíří! Je to jako zlý sen!“

Šlechtična štítivě zvedla packu. „Nejenže moje maskování je pořád horší, navíc mi to listí neustále padá na hlavu!“

Lili se zakuckala a vší silou se snažila ovládnout, aby se nerozesmála.

„Dochází k tomu opakovaně,“ žalovala kočičí dáma a znechuceně se otřásla.

„Ano, tak třeba loni, to je podzim…“

„Podzim? Takže tak se ta choroba jmenuje?“ Kočka teatrálně potřásla hlavou. „Pokaždé je to úplně stejné. Můj lovecký revír dostane podzim, ztratí srst a pak mu trvá celou věčnost, než zase vypadá tak, jak má.“

„…ano, zhruba do příštího jara.“ Lili se kousala do rtu, aby se nesmála.

Lukáš se na ni zvědavě podíval. „Co říkala? Copak naše madam nechápe roční období?“

Lili se už neovládla a vyprskla smíchy.

Šlechtična ji sjela naštvaným pohledem. „Tak se mi zdá, že vás moje zoufalství těší.“

„Promiňte, prosím,“ omlouvala se Lili a otírala si slzy smíchu z koutků očí. „To jen…“

„Bla, bla, bla! To je skutečně neslýchané! Já jsem se ocitla v tak tristní situaci a vy se mi ještě vysmíváte!“

„Ne, tak to opravdu není. Já…“

„To je vskutku neslýchané, madam,“ rozčilovala se kočičí dáma. „Aspoň kdybyste s tím politováníhodným stavem něco udělala!“

„Cože? Já? Jak mám zastavit střídání ročních období?“

Lukáš se zajíkl smíchy, zatímco Šlechtična pokračovala: „Už více než jednou jste prokázala, že umíte vyrobit maskovací materiál do mého loveckého revíru. Ve vynikající kvalitě!“ Kočka se zvedla a začala se promenovat za Liliinými zády. „Nemusí to být bezpodmínečně takový porost jako zde…“

Lili se obrátila. Na keři za ní zářil jasně červený květ, který očividně rozkvetl díky jejímu hlasitému smíchu a chichotání.

Šlechtična znechuceně strčila do květu packou. „Takové nesmysly jsou zbytečné. Stačí, když přivoláte nazpět normální maskovací porost.“

„Mám zařídit, aby na stromech bylo znovu listí…“

„Přesně tak! Po vašem ostudném výbuchu smíchu nad mým smutným osudem by to bylo na místě!“ zamračila se kočka.

„No, víte…“ koktala Lili. „To není jen tak.“

„Nesmysl! Vím, že stačí, když se trošku pobaveně usmějete, a všechno zas bude tak, jak má být.“

„Máma by určitě měla výhrady, kdybych…“

Bonsaj se rozštěkal. „Víkendová panička je doma!“

„Cože?“ zeptala se Lili. Bonsaj přezdíval její mámě „víkendová panička“, protože hodně pracovala a doma se vyskytovala mnohem méně často než Liliin táta, který se staral o domácnost.

„Co dělá máma touhle dobou doma?“ zeptala se nechápavě Lili.

„Dala mi dobrůtku,“ vysvětloval Bonsaj.

„Vážně? Ale to přece nikdy nedělá…“

Lili Lukášovi přeložila, co psík říkal.

„To je fakt divný,“ konstatoval Lukáš. „Tvá máma přece obvykle pracuje dlouho do noci…“

V té chvíli zaslechli Liliina tátu, jak volá: „Lili? Lukáši?“

Než Lili mohla odpovědět, Bonsaj se rozštěkal: „Tady! Páníčku! Tady jsme! Tady!“

Krátce poté se mezi listím objevila tátova hlava. „Tak tady vězíte! Nepůjdete dovnitř? Chystáme oslavu.“

„Co se slaví?“ zeptala se Lili.

„To se hned dozvíte,“ odpověděl pan Větroplach se šibalským úsměvem a vrátil se do domu.

Lili pokrčila rameny. Ale pak postřehla výraz v Lukášově obličeji. Najednou se mu rozzářily oči. „Třeba se konečně vracejí naši,“ poznamenal tiše.

Lili na něj soucitně pohlédla. Věděla, jak se Lukáš trápí kvůli tomu, že jeho rodiče jsou ještě pořád na služební cestě v Číně. Už tolik týdnů! Už několikrát oznámili, že se vracejí domů, ale pokaždé museli odjezd znovu odložit. Lukáš sice nebyl sám – než se rodiče vrátí, bydlel u Větroplachových –, ale i když mu u hostitelů nic nescházelo, hrozně se mu po rodičích stýskalo. Lili se usmála. Třeba je ta příjemná novina, kterou jim chtěl táta oznámit, opravdu návrat manželů Petříkových.

O chvíli později už oba vcházeli do obývacího pokoje, kde u stolu se skleničkou sektu v ruce seděli Liliini rodiče a její babička, která u nich také žila.

„To jsem ráda, že jste konečně tady,“ zašvitořila paní Větroplachová. Lili se zarazila. Její máma byla tak veselá! „Děti, mám novinu! Fantastickou novinu!“

Lukáš se rozzářil a Lili zatajila dech. Paní Větroplachová vstala a zvedla sklenku se sektem: „Před vámi stojí moderátorka zbrusu nového politického diskuzního pořadu Studio Reginy Větroplachové.“

Lukášovi zmizel úsměv z tváře.

„Ach!“ vyhrkla Lili.

Paní Větroplachové klesla ruka se skleničkou. „Copak z toho nemáte radost? Dokázala jsem to! Konečně dostanu svůj vlastní politický diskuzní pořad! Přesně po tom jsem vždycky toužila.“

Lili zvolna přikývla. Věděla, jak to bylo pro mámu důležité. Paní Větroplachová byla moderátorkou večerních televizních zpráv, ale vždycky snila o tom, že jednou bude moderovat vlastní diskuzní pořad. Celé měsíce nemluvila o čemkoli jiném a ustavičně pracovala na konceptu svého vysílání. Její sen se konečně stal skutečností. Lili se snažila dát najevo trochu víc nadšení.

„To je úžasný, mami,“ vyhrkla tiše. „To je… to je fakt… úspěch.“

„Ano, to tedy je!“ souhlasila babička a zvedla sklenku. „Připijeme si na to.“

Sklenky dospělých zacinkaly a najednou mluvili jeden přes druhého. „Zasloužila sis to,“ konstatoval táta. „Ta dřina se ti konečně vyplatila!“ dodala babička a máma s úsměvem zvolala: „Udělám maximum pro to, aby to byl nejlepší diskuzní pořad všech dob!“

Lili se zarazila. Máma chce udělat všechno pro to, aby její pořad byl ze všech nejlepší? Znamená to, že bude doma ještě vzácnějším hostem než doposud? Lili o krok couvla a narazila do Lukáše. Vypadal zachmuřeně. Ze všech sil se snažil zakrýt smutek. Ale Lili neoklamal.

„Vypadneme odtud,“ zašeptala a kamarád přikývl. Vykradli se z místnosti. Dospělí to vůbec nepostřehli. Lili a Lukáš se vydali zpět do křoví. Ve své skrýši se posadili a mlčky zírali před sebe. Liliiny myšlenky se točily kolem mámy. Jak to půjde dál, když bude pracovat ještě víc než dřív? Uvidí ji ještě vůbec? Proč nemůže být úplně normální máma?

„S rodiči to není vůbec snadný,“ povzdechla si Lili.

„Nemít žádný je ještě horší,“ odpověděl Lukáš.

Klokanice Kylie

Lili a Lukáš seděli ve křoví a mlčky zírali před sebe, když zazvonil mobil. Lili stiskla tlačítko a tázavě pronesla: „Ano?“

„Liliano, tady je Evelína Voctářová,“ ozval se dobře známý hlas. „Nutně potřebujeme tvou pomoc.“

Lili se prudce napřímila. Paní Voctářová byla ředitelka zoologické zahrady, v níž Lili už několik měsíců pracovala jako zvířecí tlumočnice. Překládala, co zvířata říkají, a tím už mnohým z nich pomohla.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Zatím nic, ale brzy tě budeme potřebovat. Budeme mít klokana,“ odpověděla ředitelka. „Přivezou ho dnes odpoledne.“

„Klokana? Vážně? Odkud?“

„Z jiné zoologické zahrady, která se zavírá. Zvířata budou rozvezena po celé zemi a my dostaneme Kylie.“

„Kylie?“

„Tak se ta klokaní samice jmenuje. Jenže nic víc o ní, bohužel, nevíme,“ ředitelčin hlas zněl ustaraně. „Dnes odpoledne by se nám opravdu hodila tvoje pomoc. Přeprava a nové prostředí zvířata vždycky hodně stresují. Kdybys mohla Kylie vysvětlit, kde je a co se s ní stalo, určitě by to pro ni nebylo tak zlé. Máš čas?“

„Jistě!“ zvolala Lili bez sebemenšího zaváhání. V minulých týdnech se tolik soustředila na svou novou zálibu, ježdění na koni, že skoro neměla čas zajít do zoologické zahrady. Najednou si uvědomila, jak hrozně jí chybí zvířata, se kterými se tam spřátelila. „Hned vyrazím! Může se mnou přijít i Lukáš?“

„Jistě! Se svými vynikajícími nápady je u nás vždycky vítán! Takže se brzy uvidíme!“ řekla ředitelka a zavěsila.

„Čekají nás v zoologické zahradě,“ oznámila Lili slavnostně. Její slova vykouzlila na kamarádově tváři úsměv.

O necelou hodinu později už odkládali kola před velkou vstupní bránou do zoo a rychle vcházeli dovnitř. Nenarazili skoro na žádné návštěvníky. Na podzim a v zimě nebývalo v zoologické zahradě většinou příliš rušno. Lili to vyhovovalo, aspoň si bude moct s Kylie v klidu popovídat. Byla napjatá jak luk. S klokanem ještě nikdy nemluvila!

Ale než se vydali za paní Voctářovou, ještě se rychle prošli po zoo a navštívili své přátele. Nejprve zamířili do výběhu slonů, kde se pozdravili se slonicí Martou a jejím synkem Ronim. Pak se vydali za neohroženým vydřím samcem, který se jmenoval Kapitán Caruso, a jeho samičkou Uršulou. Nevynechali ani Zorra a jeho vlčí smečku. Krátce poté se ocitli v pavilonu opic. Zde žil šimpanz Silák, kterého Lili našla loni v létě v parku. Mezitím si už zvykl na život v zoo a spřátelil se s ostatními opicemi. Zrovna soutěžil s Kingem Oliverem, vůdcem šimpanzí smečky, kdo udělá víc shybů. Když Lili viděla, jak se baví, rozhodla se, že je nebude rušit, a radši hned vyklouzla ven.

Mobil se jí znovu rozezvonil. Byla to paní Voctářová. „Liliano, kde vězíte? Kamion s klokanicí právě dorazil k výběhu.“

„A kde ten výběh je?“

„Naproti tvému oblíbenému výběhu šelem,“ odpověděla ředitelka. „Nikde jinde už nebylo volno…“

„Hned jsme tam!“ vyhrkla Lili a zavěsila. „Generálka říká, že Kylie bude bydlet naproti Šankarovi a Samiře!“ vysvětlovala Lukášovi a vlekla ho směrem k pavilonu šelem. „A naproti Liovi, Šiře a Tigerlili!“

Lvu Šankarovi a tygřici Samiře se před několika týdny narodila mláďata – tři malí ligeři – napůl lvi a napůl tygři.

Lili s Lukášem se poklusem vydali na druhou stranu zoologické zahrady k pavilonu šelem. Tam už narazili na paní Voctářovou. Ředitelka stála v prozatím neobydleném výběhu a zrovna o něčem debatovala s mladým ošetřovatelem zvířat Tomem. Energicky obcházela kolem velké bedny stojící na zemi. V té musí být klokanice!

„Lili!“ ozval se náhle ohlušující řev. „Hej! Tady jsem!“ Dunivý pozdrav lva Šankara se rozlehl polovinou zoologické zahrady. Prostrčil mohutnou packu mezi tyčemi mříže svého výběhu, jako by chtěl Lili zamávat.

Vzápětí se vedle něj objevila Samira. „Lili!“ zaduněl hromový řev tygřice. „Hrozně ráda tě zas vidím!“

Ale to už se k mříži tiskli i tři malí ligeři. „Lili?“ vypískla Tigerlili, nejstarší ze sourozenců. „Lili se vrátila?“

„Koukněte, támhle je!“ vyjekla druhorozená samička Šira.

„Je s ní i ten kluk!“ rozčileně pátrala čenichem ve vzduchu, aby zachytila Lukášův pach.

Nejmladší Lio vystrčil packu mříží stejně jako Šankar. „Hej! Tady jsem!“ vykvíkl a očividně se snažil napodobit tátův řev. Ale znělo to spíš jako vrzání dveří než jako nebezpečná šelma.

Lili přesto zvedla ruce do výše a vykřikla: „Prosím, buďte tiše!“ Řev šelem určitě klokanici Kylie vyleká! Rychle se rozběhla k Šankarovi a jeho rodině a opřela se o mříže, aby si s nimi mohla co nejtišeji popovídat. „Hrozně ráda vás vidím, ale napřed se musím postarat o vaši novou sousedku. Právě ji přivezli!“

„My budeme mít novou sousedku?“ podivila se Samira.

„Tak proto ti dva dvounožci postávají uprostřed stepi?“ zeptal se Šankar tlumeně.

„Ano, v té bedně je –“

„Černý leopard?“ skočil jí Lio zvědavě do řeči.

„Asi myslíš pantera, že?“ usmála se Lili. „Kdepak, stěhuje se tam klokanice.“

K výběhu šelem přistoupil Lukáš. „To je ten kluk!“ vykřikla Šira a tiskla se k mříži. „Lili, můžeš mu něco říct?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lili Větroplaška 6: Panda není klokan!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.