© Kristýna Freiová, 2020

ISBN 978-80-242-6537-7

MÝM RODIČŮM

„Jako bych se tu narodil a vyrostl.“

Johann Wolfgang von Goethe o Itálii

Prolog

Následoval jsem jej. Stal jsem se jeho stínem snad proto, že byl jediný, kdo mě po staletích odloučení spatřil. Pohlédl na mou pravou podobu, shlédl na mne a neodvrátil tvář, uvěřil mi, byť nemusel.

Kráčel jsem s ním ve smutečním průvodu, jenž naposledy vyprovázel ostatky švédské panovnice. Toulal jsem se s ním italskou krajinou i městy, jejichž krása mi tak dlouho unikala. Prohlížel jsem si sochy, usedal do lavic ztichlých kostelů či naopak naslouchal bohabojným slovům kněze, avšak lidským okem nespatřen, ani Laurent sám o mé přítomnosti nevěděl.

To on mne vyprovokoval, to on mi podal ruku, kterou jsem přijal bez okolků a výhrad, s vděčností. Vždyť od onoho dne, kdy se bouře proháněla nad příbytky Izraelitů, aby zahnala hloupost, omezenost a nenávist, jež jsem pomohl stvořit, aby smáčela rány umírajícího na kříži, jsem s lidskou bytostí nepromluvil. Skryl jsem se před jejich zraky, skryl jsem se sám před sebou. Skryl jsem se před vinou, před hanbou, po které jsem zároveň prahnul. Toužil jsem po vytrestání, jako by ho i tak bylo málo. Ale právě můj nový přítel, ano, začal jsem ho tak nazývat, aniž by o tom měl tušení, mě vysvobodil z tenat, do nichž jsem sám sebe uvrhnul. Nešlo o slova, jež by mi věnoval, o pohled, jakékoliv gesto, ale o jeho pouhou přítomnost. Šlo o to, co dokázal. Zatoužil jsem po tom, aby takových jako on bylo víc.

Ačkoliv přivykl panovnickým dvorům, od našeho posledního setkání nenavštívil jediný, až do onoho podzimního měsíce roku 1710. Benátská laguna přivyklá všelijakým cestovatelům, mořeplavcům a obchodníkům, politikům a panovníkům uvítala i nás. Vše náhle ztichlo, když se objevila loď plující z Bari. Jako by každý kámen v prastaré dlažbě města, každý most, každá bárka nesoucí gondoliéra, který dozpíval po generace předávanou barkarolu, pochopily, jaké pocty se jim všem dostalo.

Omámen kadidlem pod klenbou baziliky svatého Marka, přijal můj přítel novou identitu. Došlo mi, že od svého narození nikdy neslevil, i tentokrát před rodové jméno Balletti postavil titul šlechtice. Nemýlil se, naopak, jsou to právě hodnosti a tituly, jež otevírají lidská srdce a odemykají dveře a brány jinak uzamčené.

A tak ani tentokrát nezabralo markýzi Ballettimu mnoho času, aby se stal všeobecně známou osobností. Do tří týdnů jeho pobytu na adrese, jen pár ulic vzdálené od centrálního náměstí svatého Marka, ho do svých honosných příbytků zvaly přední benátské rodiny.

Ale čím byl tak výjimečný, když jsem jeho skutečné a nejpravdivější tajemství znal jen já? V Itálii pobýval již několik dlouhých let. Zvykl si na zdejší mentalitu, naučil se jazyk. Byl jiný než ostatní a oni to poznali. V té době si zvolil roli nákladně cestujícího šlechtice. Takoví jsou všude vítáni. Přesto zacházel s majetkem, který mu Kristýna odkázala, obezřetně. Ke všem se choval stejně, byl laskavý, sdílný, chápavý, velkorysý. Ve sporech se nestavěl na ničí stranu. Vše zastřešovaly jeho pohlednost a pevnost. Nehnal se za ničím, za nikým, byl tak pevný, neochvějný, a to je fascinovalo, fascinovalo je to, protože takoví nebyli a nikdy být nemohli. Zaujal tak i Giovanniho Cornera, sotva rok vládnoucího dóžete zvoleného v jednom z posledních údobí slávy Benátské republiky. Pobýval s ním nejednou a hovořil s ním dlouze. Naučil se mluvit s lidmi, tak jak bylo příhodno. Nelpěl na vlastních pravdách, přesto se jich nevzdával, jen je nikomu nenutil. Když už nebylo zbytí, promluvil v jejich duchu. Ti druzí pak jen souhlasně přikyvovali, aniž by tušili, čemu vlastně. Ale život, který vedl, začal unavovat i jeho. Jistě, duše neví, co je únava, ale ví, že do nekonečna kráčet po stejných cestách nemůže nikdo z nás.

„Zpíváte, markýzi?“

Oslovený pozoroval, snad až nepřítomně, hladinu právě dolitého vína ve sklenici dovezené z nedalekého Murana. Ač by se zdálo, že hlas hraběnky de Gergy, jejíž manžel toho času vykonával funkci královského atašé, k markýzovi doléhal z tak veliké dálky, že mu jen stěží mohl porozumět, vřele se usmál a odvětil: „Ach, hraběnko, nechtějte po mně takové věci.“

„Ale, drahý příteli, to je přece ta nejpřirozenější věc, každý člověk je zpěvákem.“

Markýz se rozhlédl po dalších pěti hostech, kteří tak jako on přijali pozvání k večeři v domě francouzského velvyslance. Všichni byli ponořeni do hovoru s pánem domu, jehož téma se už dobrou půl hodinu neměnilo. Turci a jejich troufalá rozpínavost upřímně děsili celé osazenstvo, až na velvyslancovu manželku.

„To jste řekla opravdu dojemně, madame,“ pokračoval markýz.

„A zcela si za tím stojím. Ach, markýzi, i vás jako cizince musí unavovat ty věčné politické a strategické úvahy a debaty. Oni zapomínají na to, co je teď. Vy tu snad vidíte nějakého Osmana? Já nikoliv.“

„Ani já ne, hraběnko,“ znovu se usmál její společník.

„Výborně! Zato já se naučila novou a nesmírně půvabnou barkarolu,“ položila Ballettimu ruku obtěžkanou prsteny na předloktí. Ach kolik jí jen bylo? Sotva něco přes dvacet let. Byla roztomilá ve své dětské upřímnosti. Markýz pohlédl na clavicembalo umístěné pod obrazem hořícího Jeruzaléma ve vzdálenější části salonu, kam nechal hrabě přesunout jídelní stůl.

„Zdá se, že i tentokrát dosáhnete svého,“ políbil markýz hraběnčinu ruku. Vítězoslavně se zasmála.

„Ale,“ namítl Balletti. „Nejprve si dáme to vaše sherry, co říkáte?“

Hraběnku jeho podmínka nijak nezaskočila. Zazvonila na zvonek stojící nedaleko její ručky. Livrejovaný mužík se objevil záhy. Poručila mu a posunkem vybídla svého společníka, aby ji následoval k ebenovému stolku se dvěma lenoškami namísto židlí. Zbytek společnosti jejich náhlý odchod nijak nevzrušil, dál vybraně konverzoval.

„Milý markýzi, kéž byste měl pravdu,“ položila se šlechtična na jednu z lenošek.

„Co máte na mysli, hraběnko?“ tázal se markýz a usrkl trochu sherry, které jim komorník přinesl. Musel se ale posadit, polehávání u konzumace, byť čehokoliv, mu nesvědčilo. Hraběnka ho pozorovala. „Říkal jste, že vždy dosáhnu svého.“

„Ach ano, jistě.“

„Není tomu tak,“ povzdechla si a natáhla ruku před sebe. Špičkami prstů se dotkla skleničky s likérem, který si objednala. Pak ale stáhla ruku zpět, jako by si to rozmyslela, jako by napít se nemělo žádnou cenu.

„Tak jen mluvte,“ vybídl ji markýz.

„Mám strach, veliký strach. Bojím se smrti, bojím se stáří. Často mívám pocit, ač se to nezdá, že je vše beze smyslu. Jednou zemřeme a možná že i docela brzy. K čemu pak to všechno? K čemu cokoliv?“

„Rozumím vám, hraběnko, ani netušíte jak velice.“

Úlevně se při jeho slovech usmála a on pokračoval. „Ale ta úzkost je zbytečná, je tomu tak. Pokud člověk neuvěří ve svou nesmrtelnost, nezbaví se strachu, nevymaní se z každodennosti, z myšlenek a přesvědčení svých i těch, co patří druhým, nakonec zemře, a proto trápení není na místě. Buď se se smrtí smíříme, anebo s ní budeme účinně bojovat.“

„Ale jaký účinný boj máte na mysli?“

„Snad vám k pochopení mých slov pomůže dárek, který vám zítra společně s dopisem nechám zaslat.“

„A copak to bude za dárek?“

„Nebyl by to dárek, kdybych vám vše prozradil. A teď pojďte,“ podal jí ruku, „zazpíváme si tu vaši novou barkarolu. Zpěv plaší smrt i nemoci.“

1

Laurentovy další kroky vedly tam, kam za ním jeho neviditelný přítel nemohl. Ne, že by nesměl, ale rozhodl se, že na území Palestiny už nikdy nevkročí. Snad se mu i chtěl ukázat, ano, toužil po tom, nebylo by to poprvé, ale Laurentovo rozhodnutí jej zaskočilo.

Svatá země, Svaté město! O to nešlo, mohl se volně pohybovat, kde se mu jen zachtělo, copak sám neproseděl hodiny a dny v benátských kostelích a chrámech? Chtěl, toužil jen vyzkoušet, zda se zde dá opravdu hovořit s Otcem snáze než na jiných místech, než pod otevřeným nebem.

Byla to jen hloupost, samozřejmě, neboť v kostelích pod velikými sochami a kříži, pod lomenými oblouky, v lodích, do nichž proniká světlo z barevně vykládaných oken, lidské bytosti uctívají docela jiného Boha než jeho stvořitele.

Ale přesto tu cosi bylo, něco starého, pravdivého, něco, co přišlo a přežilo společně s Ježíšovým jménem. Pociťoval zde jakousi velikost, ano i blízkost. Copak nebyly dříve chrámy? Chrámy ve tvaru pyramid? V každém z nich se skvěl veliký, monumentální trůn z mramoru. Na nich Otec sedával, každá planeta měla svůj vlastní, tak mohl být všem nablízku, tak mohl být s každým, doopravdy, upřímně, nejen jako pojem, o němž však nikdo nepochyboval. A právě to mu připomínaly křesťanské kostely, ponechávaly naději, střípky pravdy i přesto, nakolik byly ony samy soustavně naplňovány lží.

Svých četných zobrazení si nevšímal, neuváděla jej do rozpaků, nedotýkali se ho kozlí hlavy, draci a hadi, vždyť právě on zde měl tu největší moc, moc, kterou mu Ona ponechala. Ona, Temnota, Lilit, již se pokusil ovládnout, zatímco Ona vždy s jistotou ovládala jeho. V těch Božích chrámech, příbytcích se pak vysmívala jim všem, každému, kdo překročil práh.

Tím, koho lidé nazývali ďáblem, nebyl on, ale Ona. Přesto je dokázal každý s jistotou zaměnit, a proto lidská nenávist, strach a pověrčivost náležela Luciferovi, ne temné Lilitě. Na oplátku mu ponechala privilegia, moc, kterou společně odcizili Bohu. A člověk? Člověku, ať už se modlícímu ke komukoliv, ponechala naději vyprávějící příběhy o tom, že nad zlem se dá zvítězit. Když ale nikdo z lidí neví, jak zlo vypadá, opravdové zlo, jež všechny požírá, pak tu není nikdo, kdo by se mu postavil.

A proto nemohl doprovázet přítele, který o jeho náklonnosti prozatím nevěděl, do Zaslíbené země Ježíšových otců. Vždyť tam, právě tam zemřela jedna z největších nadějí lidstva na záchranu, svobodu. On sám u toho byl, nikdo však netušil, ani Nazaretský ne, že to byl právě Lucifer, kdo si Ježíšův úspěch přál nejvíce.

„Mělký hrob, říkáte si asi?“ spustil hrobník na cizince, který zavítal za hřbitovní zídku, zrovna když odhodil jednu z posledních lopat, z níž odpadávaly kusy hlíny zpět do pohřební jámy.

„Jak prosím?“ Laurent muži rozuměl, ale ještě si zvykal na mateřštinu, kterou tak dlouho neslyšel. Kostnatý mladík se hloupě usmíval. Mohl za to proutím opletený demižon, který zřejmě obdržel jako honorář za tu proklatou a nevděčnou dřinu. Také si ji poměrně ulehčil.

„Ach, pán není zdejší,“ konstatoval hrobník a celý se prohnul, když přikládal demižon k ústům, neboť byl z masivního skla a jeho ruce zesláblé prací i opilostí nebyly s to zbytek nádoby zvednout do správné výšky, aby se dostal k dalším několika hltům rudého moku. Laurent se na něj nemohl dívat, udělal několik kroků, aby mu pomohl, a jednou rukou spodek demižonu nadzvednul tak, až se opilec polil.

„Jejda! Děkuju vám, pane, ale to je škody.“

„Čípak to je?“ pohodil cizinec hlavou k jámě. Správně si přitom povšiml, že se hrob nachází až zoufale blízko hřbitovní zdi a úzkostně daleko od ostatních hrobů.

„Já, pane, nejsem hrobník, ale nikdo na ni nechtěl ani sáhnout, no a já za tohle,“ poplácal obtloustlý demižon, „udělám cokoliv.“ Šklebil se při tom a pomrkával na muže v cestovních šatech. „Takže odkud jste říkal, že jste?“

Laurent si mladíka trpělivě měřil, ale nemohl se na něj zlobit, i kdyby chtěl. Chřípí se mu roztáhlo, když nasál vůni čerstvě vykopané hlíny. Nebe temnělo už od Le Havru, když v pozdním odpoledni narazil na malebně se tvářící vesnici, rozhodl se, že zůstane, či se alespoň ukryje před bouří, před jednou z těch srpnových, co v každé části světa přicházejí odlišně.

Sílící vítr přinutil mladíka podrbat se na hlavě, jako by si nemohl vzpomenout, co mu takový vichr připomíná. Teprve když zvrátil hlavu k obloze, se rozpomněl.

„Jedu z Londýna,“ odpověděl Laurent na vesničanovu otázku.

„Jo ták. Tak to jste viděl kus světa, no a já bych viděl tu díru rád zasypanou. Hrom, aby do toho, to nestihnu, i kdyby mi čerti pomohli.“

„To stěží, ti budou mít za chvíli jiné starosti.“

Mladík už ale cizinci příliš nenaslouchal, čím dál tím víc se drbal na hlavě, nejraději by lopatu odhodil. Víno mu otupilo i tak špatný úsudek a on bolestivě přemítal o svém dalším kroku. „Zatraceně, kdyby aspoň nebyla tak těžká, divím se, že se s ní ta větev neutrhla. Kéž by! Aspoň bych teď neměl takové trápení.“

„A ten demižon,“ připomněl mu Laurent.

Mladík mu věnoval zoufalý pohled.

„Pomůžu, kde je tělo?“ nabídl se.

Mladíkovi poklesla čelist, když se k jeho uším nabídka cizího muže donesla.

„Jak? Ach tak,“ zabodl lopatu do nakupené hlíny a vydal se k malé márnici, která stála na druhé straně hřbitova, taktéž u zdi. Laurent ho následoval. Mladík otevřel dveře, zakryl si ústa, trochu se zajíkl. „Tak pojďte, pojďte, je to vražednice, to byste měl vědět.“

„Tak sem s ní, ať to stihneme.“

Chlapík se na pána ještě jednou nevěřícně podíval, pak ale jen mávl rukou směrem k tělu na márách, ke kterým někdo důvtipně přidělal dva páry kol. „Není v rakvi, jen v pytlovině.“

Laurent přikývl. Opilec si stoupl k povozu zezadu. „Zatlačím vám.“

Jeho nový pomocník se chopil vlečky a kola se líně roztočila, trochu to zavrzalo. I v přítmí umrlčí komory si Laurent povšiml, jak bezútěšně tělo v pytlovině, ovázané provazem, vypadá.

„Dítě?“ zeptal se.

Mladík přikývl, jako by to jeho společník mohl otočený zády k němu vidět. Pak mu mezi hroby podjely nohy a jeho tvář se přiblížila k mrtvole. Rázem vystřízlivěl a odplivnul si. „Jak říkáte, dítě! Zabila ho! Pak i sebe.“

„A vy jste ji vytrestali.“

Neozvalo se nic, ale Laurent stejně nic slyšet nepotřeboval. Když zastavili u otevřeného hrobu, spadlo několik prvních měkkých kapek. Společnými silami přesunuli tělo do hrobu. Opravdu byl celkem mělký, ale ouha, jen jedna lopata. Mladík se zatvářil provinile. „Tak už vás propustím, pane, mám jen jednu lopatu.“

„To vidím, takže půjdeš ty.“

„E?“ vydralo se z nedobrovolného hrobníka. Zahřmělo. Zvedl ramena a zatřásl se zimou. Opravdu se ochladilo.

„Jdi domů, zakopám ji,“ zopakoval Laurent.

„To ale nejde, pane.“

Znovu zahřmělo, to už mladík podával lopatu pánovi. „Jak je libo, pane.“

A tak Laurent osaměl. Útlé stromy kolem něj se ohýbaly. Házel lopatou, přitom se pokaždé neopomněl podívat na tělo v pytli, které se stalo jeho jediným společníkem, tělo ženy, již nepoznal, přitom by si ji dokázal představit, oslovit ji jménem. O kolika takových jen slyšel? Ale bylo to poprvé, co se nějaké z nich ocitl nablízku, ano, i po těch letech to bylo poprvé. Následoval lijavec. Voda mu stékala po koženém kabátci a crčela ze všech tří rohů jeho klobouku, přesto se nezastavil, dokud práci nedokonal. A i poté stál se skloněnou hlavou u hrobu a odříkával slova vlastních modliteb.

2

Hostinec v Saint-Étienne za městskými hradbami se skoro nezměnil, jen vývěsní štít někdo čerstvě vymaloval. Navíc už nebyl ze dřeva, teď zářil rudě a pohupoval se v podvečerním větru, který ochlazoval vedrem znavená těla měšťanů. Někdo ho opatřil letopočtem 1747, tedy byl jen rok starý.

Laurent stál ještě chvíli pod houpajícím se kusem mosazi. Uvědomil si, že tehdy před více než sto lety neměl ani tušení, jaké jméno podnik velebil, věděl jen, kde přesně se nacházel, pamatoval si jeho nízký krov, který zastřešoval přední část hostince, proto mu tehdy jako chlapci přišel útulný. Nízká střecha pak v zadnější části domu přecházela ve dvoupatrovou přístavbu, kde byly hostinské pokoje. Laurent naslouchal skřípění řetězů, na nichž byl vývěsní štít, nesoucí nápis Pod popravčím vrchem, uchycen.

Vstoupil tedy. Hostinský podomek si teprve chystal světlo, aby je pak na pokyn své velitelky v propoceném živůtku roznesl po světnici a připálil voskovicím knoty.

Laurent sejmul pokrývku hlavy. Žena za výčepem si ho okamžik měřila, měla černé, havraní vlasy, zrovna jako jeho dávná společnice. Hostinská pozorovala Laurentovu pěknou, pravidelnou tvář, cestovní kalhoty i kabátec, obojí špinavé a zmačkané, ošuntělé, a delší tmavě hnědé vlasy svázané v týle koženou širší tkanicí. Ale ani ty, ani tvář lemovaná kratšími prameny, které se nevešly do uzlu, nevypadaly, že patří poutníkovi, cestujícímu kdo ví odkud, jenž sice bude mít na zaplacení, ale nanejvýš tak na dvě noci. Nešlo jí to však do hlavy, viděla jich už hodně, stěží by se s ní mohl kdokoliv přít, ale nemohla si pomoci. Tváře jemu podobných dobrodruhů bývaly ošlehané, sluncem vysušené, vlasy špinavé. Mohl, pravda, cestoval jen krátce, ale jeho šaty tomu nenasvědčovaly. Podle nich si mohla být jistá, že v sedle strávil již několik týdnů.

Nakonec pokynula cizinci k jednomu z volných stolů. Pak hodila okem na podomka, aby pánovi připálil voskovici, která stejně jako před stovkou let stála uprostřed dubového stolu. Když se chystala odporoučet s cizincovou objednávkou pokrmu a korbele, pohlédla do jeho čisté, oholené a jasné tváře, po které přeběhl chápavý úsměv. Ještě tak, aby to byl sám ďas, napadlo ji.

Laurent usedl a přejížděl rukou po povrchu stolu. Nechal špičky prstů, aby zapadly do prasklin a nerovností. Seděla tehdy naproti němu, smála se. Smála se tak, jak to dokáží jen vážní lidé. Za zvukem jejich smíchu je jakási skalní stěna, ano, jako za vodopádem, který neukrývá jeskyni, ale jen mlčenlivý kámen. Smál by se dnes zrovna tak? A co mu to vlastně tehdy pověděla? Co mu vyvěštila z dlaní? Ona to viděla už tehdy, věděla to. Vždyť proto přišel zrovna sem, kvůli ní. Znala pravdu, nebo alespoň její část.

„Je dávno mrtvá, příteli.“

Laurent pohlédl před sebe a spatřil muže tak ve stejném věku, třicátníka, jen oděv měl honosnější. Skláněl se nad ním na druhé straně stolu, tam kde před lety seděla vědma. Odhadl, že pokud by se vztyčil, byli by zhruba stejně vysocí. Rty měl muž zvláštně tvarované, horní ret prudce vykrojený, vlasy stažené podle módy, světlé, ale ne jako panny na severu, ale jako zvlhlá sláma, kterou zaskočený sedlák z posledních sil schoval před deštěm, oči pak šedavé, čelo jinak hladké, až na dvě vodorovné vrásky, táhnoucí se jeho středem, zatím jen naznačené. Na špičce rovného nosu se mu jasně rýsoval předěl chrupavky. I jeho by hostinská označila za pohledného, a nejen proto, že měl vyšívaný kabátec a vázanku ozdobenou zlatou sponou.

„Mrtvá?“ zopakoval Laurent.

„Ano, jistě, je to už přece víc jak sto let.“

Laurent na muže užasle zíral, máloco ho dokázalo překvapit. „Pekelníku?“

Muž se konečně posadil. „Ale ne, jak mi to říkáš? Jsme snad v nějaké divadelní frašce?“

„Ne, promiň, odpusť! Co si dáš? Lucifere?“ opravdu ho nenapadalo, kdo jiný by se k němu takovým způsobem připojil.

„To, co ty,“ zaluskal prsty na hostinskou a ukázal na plochu stolu před Laurentem. „Dělá se to tak ne?“

„Tak nějak,“ odvětil Laurent.

„Jsem nevýslovně poctěn tím, že jsi mě poznal, Laurente.“

„Musel jsi to být ty, nikdo jiný mě nenapadl, jen se mi tomu nechtělo uvěřit.“

„Ty přece věříš všemu,“ řekl Lucifer vážně.

„Mám určité mezery, ale to víš nejspíš sám.“

„A jaké mezery? Jsi nesmrtelný.“

Podomek přinesl chléb, pečeni a hostinská víno a poháry.

„Chtěl jsem pivo,“ postěžoval si Lucifer.

„Ta skvostná dáma zřejmě rozhodla za tebe, takový pán, jako jsi ty, musí pít jen víno.“

„Milá, že? No, na co bych si stěžoval zrovna já. Nejspíš se taková už narodila.“

Laurent se za ní okamžik díval, pak upřel zrak na svého společníka. „Proč jsi přišel?“

„Jsem s tebou už nějaký čas, odpusť, ale dlouho jsem nepobýval mezi lidmi. Nemluvím teď o letmých návštěvách, mluvím o opravdovém životě.“

„Co tě k tomu přimělo?“

„Pokládáme si otázky jako obyčejní lidé, a přitom to nemáme zapotřebí.“

„Tedy já?“ opáčil Laurent.

„A kdo jiný?“

„Jaká pocta,“ přitiskl Laurent záda k opěradlu.

„Víme oba, že žertuješ,“ smočil Lucifer rty ve víně.

„Žertuji a zároveň to míním vážně, opravdu jsem poctěn.“

„Tak, kam tedy vyrazíme?“

„Vyrazíme?“ Laurent na nového společníka nevěřícně zíral. Chtěl mu opravdu dělat společnost? Chtěl se jen tak procházet mezi lidmi? Pamatoval si ho jinak, mnohem vážnějšího, jako starce nad hrobem, ne jako mladíka, zrovna odrostlého chlapce, který dychtí po dobrodružství, i když věk jeho těla odpovídal dospělému muži. „Řekni si ty, kam bys chtěl jít.“

„Tedy Svatá říše? Rád bych se podíval na ty staré Germány.“

„Tvé přání je mým rozkazem,“ zasmál se Laurent.

Seděli tak ještě dlouho proti sobě, než hostinská pánům naznačila, aby se laskavě odebrali do svých skromných komnat, přitom je dál nedůvěřivě pozorovala. Když je pacholek odváděl do patra, aby jim ukázal pokoje, nahnula se ještě zpoza rohu, sledovala mizející pruh světla z chlapcovy voskovice, pak se narovnala a zašátrala rukou v kapsáři. Vytáhla z něj několik mincí, o kterých dobře věděla, že patřily tomu druhému, co zaplatil za ně za oba. Nemohla se zmýlit, mince byly hladké, nebývale se leskly. Jako by je ďábel sám vyndal ze svého měšce. Přičichla k nim, zapáchaly kovově, sladce, žádná síra. Náhle se sama zarazila a vrátila obnos zpět na své místo. Už je pozdě, hloupne únavou.

Nad ránem Laurent usnul ve svém křesle potaženém nejlevnější kůží, když pak znovu procitl, uvědomil si, že je jeho staronový společník vychystaný na cestu. Zjevně se oděl podle jeho vzoru, žádné ozdobné spony, obyčejné cestovní kalhoty, vysoké boty ovšem naleštěné, dlouhý šosatý kabátec z tvrdé kůže.

Lucifer si zrovna pohrával se svým třírohákem, když ucítil Laurentův rozespalý pohled. Odvrátil tedy tvář od okna a popošel k vysoké židli, ze které spícího přítele pozoroval.

„Ty nespíš?“ zeptal se Laurent.

„A ty ano?“

„Občas to není k zahození.“

„Ne, já nespím,“ zavrtěl hlavou Lucifer. Zdálo se, že se ho Laurent tou otázkou neočekávaně dotkl. „Vím, proč spíš ty, tak jako vím, proč nespím já. A když budeš chtít, pochopíš to sám.“

„Pokud mi tolik důvěřuješ, budu se muset víc snažit.“ protáhl si záda Laurent.

„Nemluvil jsem s člověkem pár století. Naposledy s tebou a přetím ještě s ním,“ pohodil hlavou ke stěně, na níž visel ukřižovaný.

„Nelíbí se ti? Kříže?“

„Jen se podívej, jak na něm visí. Je to odporné.“

„Je to divná tradice, nepopírám, respektuji tvé znechucení.“

„Jak mě ale jen můžeš respektovat?“ nahnul se k němu Lucifer.

„Řekl jsi to sám, ne? Přišel jsi za mnou. Jistě jsi pochyboval, jinak bys tak dlouho neotálel, ale já nezapomněl na náš poslední rozhovor. Vrátil jsi mi život, vím, že jsi to byl ty… tam ve Stockholmu. Vzkřísil jsi mě, připomněl jsi mi, proč jsem tu cestu započal. Chci se ti odvděčit stejně.“

„Pak mi tedy řekni, proč nespím a ty ano?“

„Když spím, jsem s nimi, s Otcem a tvými bratry,“ napodobil přítelovo gesto, aby upozornil na Ježíše dvakrát přibitého, jednou na kříži a podruhé skobou ke stěně. „Někdy je vidím a někdy ne. Někdy spatřím jen hvězdnou oblohu, vesmír, jsem nikde a jsem všude. Předpokládám, že když zavřeš oči, jsi s ní, s tou, s níž se setkávám v každé lidské i zvířecí bolesti, strachu, smrti. Jsi s Lilitou, zatímco bys byl raději s jinými, ale to není možné, ač už ti dávno odpustili, měl bys odpustit i ty sám sobě. Mě ve spánku nic netíží, ty se ocitáš v pekle.“

Lucifer uznale pokýval hlavou. „Nemýlíš se, lépe bych to neřekl. Pravdou ovšem je, že ani jeden z nás dvou spánek nepotřebuje, proto má otázka. A jak si řekl, nevím vše, tak jako ty.“

„Ale jíš rád, i piješ,“ prohodil Laurent, aby změnil téma.

„To je jiná,“ zasmál se Lucifer. „Jídlo a pití, můj nejlepší vynález.“

„Tedy jen pokud máš co jíst.“

3

Vyrazili koňmo severovýchodním směrem. Lucifer nechtěl slyšet nic o jiném způsobu cestování, byť Laurent doufal, že ho přemluví, ale ďábel se neoblomně toužil kochat krajinou.

Po dvou dnech únavné jízdy dorazili do Besançonu. Město rozkládající se v meandru řeky Doubs, obehnané Vaubanovým opevněním, vítalo poutníky svou malebností. Řeka se kolem města obtáčela jako veliký modrý had. Laurent se nemohl ani z nadhledu, který jim poskytovala vyvýšenina, dopočítat mostů, jež spojovaly centrální část Besançonu se zbytkem rozrůstajícího se města.

Prošli branou vtaženi proudem návštěvníků z okolních obcí a vesnic putujících za všedními povinnostmi. Avšak onoho prvního zářijového dne nebylo tržiště přeplněné, jen málo kypělo životem. Obchodníci s tím byli smíření. Přesto nebalili své zboží. Jen vyčkávali, zda přece jen někdo z kolemjdoucích nepřijde k rozumu a nerozhodne se namísto té zvrácené podívané zavítat k jejich stánku.

Laurent s Luciferem zanechali koně ve stájích u městské brány a pokračovali dál do města. I oni míjeli obchodníky toužebně, ne, spíše soucitně hledící na cizince tlačené zvědavci, kteří toho dne mířili na jedno z největších náměstí, kde tesaři přes noc odvedli svou nezáviděníhodnou práci.

Když Laurent konečně pochopil, čeho se stali součástí, zachvěl se. Otočil tvář na přítele, ale ten jeho pohled nevnímal, zíral na popravčí plošinu. Do jejich zad naráželi další tlačící se lidé, ale ani těm Lucifer nevěnoval pozornost.

Měšťané i vesničané vytvořili šumící masu neustále se přelévající jako moře. Jak vhodné přirovnání. Ona plošina se špalkem už několikrát použitým připomínala pak bárku, kterou co nevidět pohltí nesmlouvavé vlny. A její posádka? Laurent se rozhlížel. Byli asi v polovině náměstí. Měšťanské domy mlčely a shlížely na tu podívanou, pokolikáté už asi? I za jejich okny se míhaly tváře. Někdo naopak zapečetil okenice, další je zas otevřel dokořán, aby se mohl vyklonit. Nějakého chlapce nejspíš matka či chůva táhla pryč, cizí muž se pak ženu snažil zadržet, snad dokonce i s úsměvem, a vysvětloval jí, jak poučná podívaná se jejímu svěřenci za okamžik naskytne.

Laurent nad tím výjevem jen zavrtěl hlavou. Chtěl odejít, ale když pohlédl na Lucifera, pochopil, že on nic podobného v plánu nemá, neboť dál bez hnutí pozoroval popraviště. V jeho pohledu nebylo nic, co by mohl Laurent popsat, ani nadšení, ani znechucení, jen snad jakási neodvratnost přítomného okamžiku.

Pak se ozvaly bubny, někdo vyhrával do umrlčího pochodu. Před nimi na pravé straně, tam kde se nad městem zdvihala citadela, ještě středověká pevnost, přiváděli biřici statnou ženu. Její silné nohy se bránily takovému zacházení, ještě měla vůli k životu. V jejích očích se odráželo právo na přežití, ano, co učinila, bylo jejím právem. Sami ji dohnali k takovému činu, teď ji odsuzují. Ale život, život, jaký by jí přisoudili, by byl ještě horší, ještě těžší nežli se ocitnout v náručí smrti. Jen ať to vidí, jen ať vidí, k čemu ji dohnali, jenže oni nic neuvidí, jen vražedkyni.

„Zabila své dítě, zardousila ho!“ řekl nějaký tesař, co měl ještě šaty samou hoblinu, když pochopil, že Laurent bude cizinec, který se ke všemu jen přimotal.

„A otec toho dítěte, kde je ten?“ odvětil mu Lucifer, aniž by na muže pohlédl.

Ten zřejmě s jasně položenou otázkou nechtěl nic mít, pokrčil rameny, otočil se a odešel.

Ženu za hlasitého provolávání odporu vyvedli, spíše vytlačili po úzkých schodech na plošinu. Když spatřila tu masu, když spatřila popravčího i špalek, síla ji opustila. Hnědé vlasy pocuchané a špinavé jí vítr přilepil k obličeji. Sklopila hlavu, takový byl tedy její osud. Ano, nejspíš si ho zasloužila, když jich bylo tolik, museli mít pravdu. Co by jim mohla vysvětlovat? Ach, měla zabít rovnou sebe ještě před tím, než se ten outěžek narodil, ale na to už bylo pozdě.

Pověřený radní pronesl několik slov, která se odrážela od zdí a okenic přilehlých domů: Z pověření krále, prefekta a tak dále, pak smrt, smrt, poprava a čin, který žena spáchala, samozřejmě. Ještě pár vět o Bohu, poslední slova obhajoby byla zbytečná. Ostří se zalesklo v dopoledním slunci. Konec. A ti, co předtím povykovali, mlčí. A ten, co až na jedinou větu mlčel, promluví. „Nechci tu už s nimi být, zmizíme,“ oznámil Lucifer Laurentovi a položil mu ruku na rameno. Laurent ještě stačil zachytit jeho pohled plný prázdnoty, ještě se mu vrátil obraz mrtvé ženy v pytlovině na dně mělkého rovu. Pak vše zmizelo, zmizelo společně s nimi.

Vzduch kolem nich vířil. Stáli na místě, jen svět před jejich očima se proměnil. Luciferova ruka stále spočívala na jeho rameni, avšak museli se někde zdržet, ale kde, když mezi předtím a teď, mezi náměstím s popravištěm a večerní lesní mýtinou byl jen pouhý okamžik? Ještě tolik toho nechápal, ještě tolik toho nevěděl, ale muž stojící vedle něj ani zdaleka nepřipomínal někoho, kdo by se mohl stát jeho novým učitelem. Ne v Laurentových očích, vždyť Luciferova hlava byla svěšená, chvěl se, nikoliv chladem, ale smutkem. Ještě ho tak neviděl. Skrýval jen takovou podobu, svůj žal, či ho jen náhle zasáhl, pokořil? Snažil se předešlou hravostí a veselostí přehlušit stíny, jež ho doprovázely? Odpověď na Laurentovy otázky přišla vzápětí.

Zvedl se vítr, nebyl chladný, ale ani hřejivý. Jeho přítomnost Laurent mohl cítit jen na tváři, neboť ten podivný živel nepohnul jedinou větví, stéblem trávy, jako by měl jeden, určitý cíl. Co to jen mělo být? Náhle v kruhu kolem nich stanuly postavy, bílé, chvílemi šedavé, jako by je někdo vykouzlil z věčného ohně, který Laurent poznal před stoletím v Luciferově jeskyni. Ale kdepak, ne, to nebyl ďáblův oheň, z čeho se ty vysoké a útlé bytosti s dlouhými umrlčími prsty skládaly. Jejich podstata neměla s životem ať v jakékoliv podobě nic společného. Jejich tváře byly podlouhlé a prázdné, ano, místo očí jen zející díry, temné propasti, skalní prolákliny vedoucí do nejtemnějších zákoutí země. Nejprve stály v dostatečné vzdálenosti, jejich těla, jejich šaty připomínající staré tuniky dávno mrtvých Římanů, potrhané, visící na místy skoro průhledných trupech, probleskovaly za kmeny stromů. Vlasy měly dlouhé a černé, což vytvářelo nepříjemný kontrast, ústa jako slepená jakousi hmotou, která jim dovolovala jen stěží otevřít tlamy. Na hlavách jim seděly jakési koruny z pokroucených větví prastarých a umírajících stromů. Pak se ale začaly přibližovat. Nevydávaly při tom žádný zvuk, ale právě to zlověstné ticho bylo nejhorší.

Poprvé za velmi dlouhou dobu Laurent pocítil úzkost. Pohlédl na Lucifera, kterému po tvářích stékaly proudy slz, avšak jinak byl jeho výraz tvrdý, odmítavý, pohrdavý. Hleděl na jejich novou společnost, jako kdyby ji znal už velmi dlouhou dobu. Jak by ne, když přišla s ním, to Laurent pochopil. Už je skoro oba svíraly mezi svými chladnými těly, z nichž vycházelo do očí bodající plíživé světlo. Laurent si musel předloktím zastínit tvář, pak ucítil, jak mu cizí ledová ruka sevřela srdce.

Konečně se Lucifer pohnul, pozvedl proti nim svou dlaň. „Ustupte. Ustupte, okamžitě!“

Všech třináct stínů učinilo několik kroků zpět, v ten okamžik sevření kolem Laurentova srdce povolilo. Přítomnost mrtvolného chladu však zůstala, přiložil si ruku na prsa. „Co to má být?“ chtěl naléhavě vědět.

„Máš za to, že to, o čem ti Lukáš vyprávěl, nemá podobu? Stíny, temnota, démoni, chceš-li? Že je to vše jen myšlenka? Bravo, podařilo se ti nad ní zvítězit, ale ty druhé sužují zrovna takové bytosti.“

„Ostatní lidi?“

„Smrtelníky, ano, vše je skutečné, neodmyslitelné. I já mám své společníky,“ pozvedl ztěžklou paži, aby na ně ukázal. „Doprovází mě všude, ale ne proto, aby ubližovali druhým, byť jsi pocítil jejich moc, ale aby drželi v šachu mě samotného. Skryl jsem se před nimi, je to už mnoho staletí, ale oni si mě znovu našli. Důvod je prostý, kdyby mě nesžíraly výčitky svědomí, kdybych se neděsil sám sebe, nenáviděl se, stěží by o moji společnost stáli. Jsou jako Lilit, živí se naší bolestí, jsou to její děti.“

„Takže tohle doprovází nás všechny?“

„Ne, všechny. O tebe se jen pokoušejí.“

„Ale i tak.“

„Všechny! Někdo nepotřebuje mít tolik dozorců – ano, dozorci, tak jim říkám, démoni –, protože je zcela odevzdán, nenadělá tolik problémů, jeho srdce mlčí, nezná soucit ani laskavost, jen svůj vlastní zvrácený úkol, jsou to lidé, kteří si nekladou otázky a sami druhým ubližují. Další jich mají mnohem víc, já třináct. Jistě, nemají na mě takový vliv, nejsem člověk. Život mi ztrpčují svou přítomností, kdybych snad chtěl na okamžik zapomenout, co jsem napáchal, ano, to mi připomínají, stejně tak to, že svoboda bude to poslední, co poznám.“

Ještě okamžik se Laurent na ta stvoření díval, pak odvrátil tvář. Jejich přítomnost mu přestávala vadit. „Řekni, kolik smrti, kolik utrpení jsi viděl?“

Lucifer Laurentovi pohlédl do očí, v ten okamžik sbor jeho dozorců, démonů zmizel. „Mnoho, bezpočet, to by nevydržel žádný člověk, ani ty ne, ani můj bratr.“

Laurent dobře věděl, koho tím myslí. „Ježíš-Ješua?“

„Žádný z mých bratrů,“ dodal Lucifer, jako by se toho jména bál. „Oni jsou daleko, vše vidí z nadhledu. O utrpení netuší zhola nic, i když o něm často a rádi hovoří.“

„Myslel jsem, že s tebou nemluví.“

„Ale s tebou ano,“ pousmál se Lucifer. „Pojď, najdeme si cestu k lidským příbytkům, jen jsem chtěl, abys to viděl.“

„Ještě drobnost, zdálo se, že jsme cestovali jen okamžik, ale když jsme opouštěli Besançon, nebylo ani poledne a teď je večer, ne-li noc?“

„Máš pravdu, odpusť, to ta melancholie, ochromila mě a já se zasnil.“

„A o čem jsi snil?“ pokračoval Laurent, když ticho lesa narušili jejich společné kroky a praskot porostu a suchých větévek pod jejich nohama.

„O lepším světě, přece. Nikdy jsem se s tím nesmířil, nikdy. Co jsem spatřil dnes… bolest, nenávist, smrt, odsouzení bez otázek. To vidím stále. A pokaždé mě to zasáhne stejnou měrou. Není místo, na kterém bych se před tím mohl skrýt. A tak je to v pořádku. Jsem otcem toho všeho.“

„Ne, nejsi, příteli, nejsi,“ odvětil Laurent se silou a přesvědčením, které Lucifera dojalo. Nemohl mu však věnovat pozornost, nechtěl. Ticho nočního lesa prořízl zvuk, jaký Laurent slýchal na moři. Bylo to jako úder větru, který se zrovna opřel do plachtoví, aby námořníky vypravil na cestu. Ale oni přece nebyli na lodi. Zastavili se v místech, kde les přecházel v polnosti, a tak mohl spatřit, jak se proti měsíčnímu svitu a hvězdnému nebi rýsuje to, co dosud spatřil jen ve svých snech. Avšak nikdy v takové velikosti, v mohutnosti té dokonalé a dech beroucí skutečnosti. Jenomže Luciferova ohromná ptačí křídla spjatá s jeho zádovým svalstvem měla do dokonalosti daleko. V prvním okamžiku si to Laurent neuvědomil, byť se jeho zrak vymykal schopnostem obyčejných lidí. Pak je ale Lucifer znovu roztáhl. Ano, ďáblova křídla byla poničená, plná trhlin, vlastně ubohá až k pláči. Jistě by se na nich ještě mohl vznést, stačilo by jediné mávnutí. Ale jak dlouho by ho unesla? Nejspíš by to i tak bylo jen další bolestivou zkušeností. Laurent pochopil, že Lucifer se na nich nevznesl nikdy.

„Myslíš si, že mě znáš, když jsi slyšel můj příběh? Pravda je taková, že jsi ho jen zaslechl. O mně netušíš nic, i když už víš mnohé. Prosím, neuraz se, ale je tomu tak.“

Laurent jen bezmocně pokrčil rameny.

„Je tomu tak,“ pokračoval Lucifer. „Archandělé ani andělé nebyli vždy okřídlení. Perutě dostali až po mé zradě stejně jako lidskou podobu, aby se tak smrtelníkům více přiblížili, aby měli jejich důvěru. Skutečnost je taková, že to na beznadějnosti celé situace nic nezměnilo. Lidé netuší, co jsou zač, jen je rádi malují a sochají s křídly. Snad je to lepší než nic. Tedy ti nemusím dlouze vysvětlovat, že tímhle,“ roztáhl znovu své perutě, „mě neobdařil Bůh, ale ona. Jen další způsob výsměchu.“

„Rozumím ti, ale vše, co jsi od té doby vykonal, bylo přece proti ní. S jistotou vím, že nechtěla, abychom se kdy setkali. Přesto se to stalo. Tedy je určitě možné něco změnit.“

Lucifer složil křídla na záda, v tom okamžiku se vytratila. „Musíš mít takovou víru, jinak bys nepřekonal hranice tohoto světa. Musím ji mít i já, když jsem tě vyhledal, ale neslyšel jsi celý příběh, ani jsi nemohl. Tam nahoře se o něm nemluví. A je to správně, protože je beztak k ničemu. Co se stalo, nedá se odestát. Možná ti ho brzy povím, povím ti vše, co vím o ní, a třeba i o Bohu, když budeš chtít.“

Laurent přikývl. „To bych si rád poslechl. Já tě zas nenechám do té doby, dokud z tebe nevytluču tu tvou trudnomyslnost.“

„To se ti nepodaří.“

4

Okna zájezdního hostince u hlavní cesty na Frankfurt plála jasným světlem voskovic. Pacholek, obtloustlý mladík, nejistě nahlížel do jednoho z nich, přitisknutý k dřevěné stěně dvoupatrového stavení. Uvázaní koně stojící nedaleko něj pohazovali nervózně těžkými hlavami. Šel je zrovna napojit a zkontrolovat, zdali mají dost slámy, když se ze stínu cesty vynořilo asi pět mužů. Nakázali mu, aby se postaral i o jejich zvířata. Hned věděl, o koho jde, ale neschopen slova jen toporně přikývl. Nechali ho být. Zřejmě tušili, že na koně nevyleze a krátké nohy ho daleko nedonesou. Nejbližší vesnice byla zoufale daleko.

Teď sotva dýchal a zvažoval, co udělá. Pak uslyšel nové, cizí kroky. Zavřel oči, pot se mu řinul od zátylku po zádech. Zachvěl se zimou, i když vzduch byl ještě teplý. Otočil se. Dvojice mužů mířila přímo k němu. Vyšel jim nejistě v ústrety.

„Guten Abend, junger Mann,“ oslovil ho jeden z nich.

Mladík si přiložil prst na ústa. „Ráčejí mi prominout, ale bylo by lepší, kdybyste ještě chvíli vydrželi v sedle. Koňmo se do nejbližší vesnice dostanete dříve, než byste doufali. Pro takové pány to tam bude pohodlnější. A mohli byste tam ode mě doručit zprávu.“

„Zprávu?“ odvětil ten s tmavými vlasy. Ten druhý se na okamžik zamyslel, jako by se rozpomněl na něco důležitého. Pak z nočního příkrovu vystoupili dva koně ověšení cestovními brašnami. U sedla jednoho z nich se blýskala turecká šavle. Tedy alespoň si to pacholek myslel.

„Ano, zprávu,“ zopakoval. „Prominou mi, ale dovnitř prostě nemůžete jít.“

„A pročpak?“ otázal se ten druhý. Přitom by pacholek přísahal, že i v tom bídném světle v jeho očích zahlédl odpověď. Jako by se ptal na něco, co už sám dobře věděl.

„Jsou to lapkové. Občas sem zajdou. Ví, že se nemusí bát. Vždycky to někdo odnese.“

„Kolikpak máte dnes hostů?“ ptal se tmavovlasý.

„Z té bandy je jich pět. Pak ještě deset lidí, kupci. A pak jedna dáma z Frankfurtu s dcerou, co ještě před vdavkami byla u příbuzných někde za Mohanem. To jsem slyšel naposledy, než mě pan Würzemann poslal ke koním.“

„Dobrá, hochu, jen tu zůstaň. My to nějak vyřešíme. Ale nepřibližuj se k oknům, za žádnou cenu,“ řekl mu vážně ten se zvláštníma očima, když ho bral důvěrně za ramena, aby pochopil, že to myslí doopravdy. Pacholek zcepeněl a zmohl se jen na přikývnutí.

„A postarej se nám o koně,“ dodal ještě. Pak se otočil k tomu tmavovlasému, co zrovna odvazoval ze sedla tu saracénskou zbraň. „To tu nech. Nebudeš to potřebovat.“

Teď už chlapec vůbec nic nechápal. Zato ten druhý, ten, co měl zůstat neozbrojen, se pousmál, jako by se z toho těšil. I on měl teď divný výraz v očích. I na to by mladík přísahal.

Kdyby se Laurenta někdo zeptal, co přesně se v hostinci událo, nemohl by to s jistotou říct. Jen co překročili práh zájezdní hospody, jeho pohled spočinul na dívce asi sedmnáctileté. Odvrátil by svůj zrak okamžitě, vždyť co s takovým dítětem, ale nemohl. Děvče mělo dlouhé zrzavé vlasy jako rusý vodopád. Část jich měla spletené do uzlu na temeni způsobem, jaký si myslel, že už se dávno nenosí. Avšak část z nich dívce splývala po rovných zádech, ještě strnulých hrůzou, která ji zjevně ochromovala. Zda z jejich příchodu či z neomaleností, kterých se na hostech dopouštěli lapkové, Laurent v tu chvíli netušil. Viděl jen ji. Zdálo se, že je dívka neobvykle vysoká. Upírala na něj oči, modré jako čisté srpnové nebe. Pootevřenými rty nijak výraznými, ale načervenalými jako plody třešní, když zrovna začínají zrát, se snažila zkrotit svůj dech. I tak se jí v dusné místnosti muselo dýchat velmi obtížně, neboť byla sešněrovaná korzetem. Mezi prsty žmoulala suknici jednoduchých, světle hnědých šatů. Z tváří se jí v jediném okamžiku vytratil poslední odstín zdravé barvy. Zesinala docela, a kdyby ji matka, jíž se zpod kremrolovité paruky řinul pot, neuchopila za paži, nejspíš by se sesunula ze židle.

Pětice mužů seděla u jednoho stolu. S nabitými pistolemi poroučela hostinskému, kníratému a rozložitému pánovi s rudými tvářemi, možná pocházejícímu z Bavorského vévodství, aby jim donesl vše, co jim jen mohl nabídnout. A bylo toho dost. Pivo, víno, husy, zelí, klobásy, veliký kus pořádně prosolené šunky. Lapkové, jak je podomek nazval, pokukovali po zbylých hostech, kterým zakázali opustit světnici. Dva muži, zřejmě kupčíci, byli už v nočních úborech. Tedy je museli vytáhnout z postelí. Nedalo se přehlédnout, že zvláštní pozornost mužů v kožených vestách, vysokých botách a ledabyle z kalhot vytažených kytlích poutala právě dvojice dam. Na ně a na zbytek osazenstva se zřejmě ještě nedostalo. I jim se pustí žilou, až dostatečně podojí Bavora.

Napětí mezi váženými hosty se dalo krájet. Nejspíš se chystali na vlastní smrt. Matka rusovlasé dívky se zrovna znechuceně odvrátila, když jeden z mužů obzvláště ohavně okusoval husí nohu, zjevně jen aby to vystavil na odiv právě jí, když do hospody vkročili dva cizinci. Jeden z nich už od dveří neomaleně zíral na její dceru. Druhý se usmíval, jako by nikdy neviděl nic zábavnějšího než jejich utrpení. Pravdou bylo, že Lucifer se opravdu bavil. Při pohledu na přítomné se nemohl než usmát. Scéna jako z knihy, literárního díla, jež si utahuje z obyčejného člověka. Slušní hosté v přesile, ale třesoucí se strachy před hrstkou nenažraných pistolníků, kterým už pivo vytéká i ušima. Co za takovou chvíli dokázali spořádat, bylo obdivuhodné. Lucifer přemohl touhu posadit se k nim a ještě tak zvýšit napětí všech přítomných. Pak si ho pětice sama všimla. Ten, co seděl v čele, šlachovitý, zarostlý čtyřicátník, zahlaholil cosi na pozdrav. Ostatní se postavili, v rukou nabité zbraně. Z toho matka děvčete usoudila, že s nimi ti dva noví nejsou spřaženi. Ovšem ten druhý, co zůstal pozadu a nespouštěl oči z její dcery, ji znervózňoval dál. Co hůř, slečna nevypadala, že by jí to vadilo. I ona si prohlížela cizáka, jako by se to v její situaci slušelo. Bude z ní paní radová. Měla by klopit zrak a schovávat si pohledy jen pro jediného. S tím jí stará teta, matčina sestra, požehnala. Přála si to tak, můra jedna neodbytná. Copak si Textorová mohla dovolit odporovat jí? Snad až zasnoubí mladší dcery, bude sestra už v pánu, aby už nemusely podnikat takové cesty.

Co se odehrálo pak, by každý z těch slušných lidí, až na Laurenta, mohl odvyprávět s jistotou. Ten, co přišel ode dveří, tasil zakřivený meč a vypořádal se zloději tak, že vzali nohy na ramena. Nepadl jediný výstřel, ukázalo se totiž, že ani jeden z nich, navzdory přesvědčení, neměl nabito, jen šavle se blýskala. Krev, která tekla proudem, byla pouze ta ze zpřerážených nosů. Ostří meče zůstalo neposkvrněné, naopak jeho plochá část posloužila cizímu zachránci dokonale, když jí užíval namísto sukovice. Nikdo z přihlížejících neměl ani tušení, že komický výprask nebylo to jediné, co Lucifer násilníkům uštědřil. Byli přesvědčení o tom, co viděli. A v neposlední řadě byli rádi, že se nebudou muset dělit o své nadité váčky ani životy. Jen hostinský se cizince tázal, zda bylo moudré pouštět je. A ten cizí mu odvětil, že po tom, co viděli, se už nikdy nevrátí. Dost možná se dají na modlení.

„Půjčil jsem si ho,“ podal skoro obřadně Lucifer šamšír Laurentovi. „Nevadí?“

Laurent vzal zbraň do ruky, jako by ji viděl poprvé v životě. „Zvykl jsem si, že si děláš, co chceš.“ I mezi sebou už hovořili německy.

Pacholek rozrazil dveře a nechal je dokořán. Zíral nejdřív z jednoho hosta na druhého, pak si všiml turecké šavle, která měla zůstat venku u koňského boku, jak se ti dva dohodli.

„Co se stalo?“ tázal se hostinského.

Ten jen mávl rukou. „Pokliď stůl po těch prasatech, ať se vážené panstvo má kam posadit. Mínil tím svého zachránce s přítelem. Hoch jen přikývl a zmizel za výčepem. „Jste teď mými hosty, pánové, dejte si, co jen libo,“ obrátil se hostinský k Luciferovi.

„Ó kdepak, já platím,“ postavil se jeden ze zachráněných hostů. „Mohl jsem přijít o víc než o ten hloupý měšec. Až dorazíme do Frankfurtu, budu si stěžovat. Nesluší se, aby v okolí říšského města panovaly takové poměry,“ řekl muž významně a podal ruku nejprve Laurentovi a pak Luciferovi. „Jsem Heinrich Linde, nastupuji jako sekretář zdejšího šoltyse, justičního ředitele.“

Do hloučku se znenadání vetřela matka Textorová. Rukou si přejížděla paruku, o které si zřejmě myslela, že bude po takové nepříjemnosti rozcuchaná. „To jistě hovoříte o mém manželovi,“ podala právníkovi ruku k políbení. Jen co splnil svou dvornou povinnost, učinila to samé směrem k Luciferovi. Byla tak vzrušená, že ručkou zamávala pod nosem i Laurentovi.

„Vy ráčíte být ženou pana šoltyse Textora?“ otázal se Linde s oprávněným zájmem.

„Ano, Johann Wolfgang je mým manželem a rád vás ve Frankfurtu pohostí, až se dozví, co se přihodilo mě a jeho dceři, která má zrovna před svatbou. No představte si to, člověk, aby se bál vytáhnout paty z domu, jen co je pravda.“

Linde pokýval hlavou. Lucifer se jen usmíval. Laurentovi se v příštím okamžiku málem zastavilo srdce.

„Jen pojď mezi nás, dítě,“ hmatala Textorová kamsi do vzduchu. Dcera se poslušně postavila. Když se setkala s Laurentovým pohledem, usmála se. Barva se jí zas vrátila do tváře.

„To je má dcera…“

„Aja,“ špitlo děvče.

„Catharina Elisabeta,“ opravila dceru matka.

„Ale já mám radši Elisabeta nebo Aja,“ osmělila se dívka vzdorovitě.

Lucifer se uklonil nejhlouběji, jak jen dovedl. „Ať pánové, madam i slečna prominou, mé jméno je Maxmilián Erich von Ritterfeld.“

„Ó jak trefné,“ přerušila ho Textorová. „Rytíř, ale vy musíte být alespoň hrabě. Řekněte, že ano.“

„Když jinak nedáte, madam, tedy jsem hrabětem.“

„Tak jste?“ zajímal se Linde.

„Jistěže jsem. A to je můj přítel,“ položil ruku na Laurentovo rameno, „učenec a cestovatel, doktor filozofie a přírodních věd Karl Johann Faust.“

Laurent si přišel jako před lety po Lukášově boku, když poprvé stanul před Kristýnou. Jak už je to jen dlouho, co ji pohřbil? Co naplat. I on se uklonil. Pak už hostinský panstvo odvedl k poklizenému stolu. Linde nabídl šoltysové, aby si k nim i s dcerou přisedly. Ta však odmítla. Musí přece do peřin. Pánové to pochopí. Pravdou bylo, že se nemohla zbavit myšlenky, jak moc se unáhlila, když dceru mužovým prostřednictvím slíbila tomu krejčíkovu radovi, co si titul koupil. Bez úřadu jen vysedával doma a donekonečna studoval zaprášené svazky.

„Takže, co jsi jim to vlastně udělal? Kromě toho, že jsi jim zmaloval hřbety dost úsměvným způsobem,“ protáhl si Laurent záda, když je společnost opustila a oni zůstali ve svitu jediné voskovice.

„Měl jsem za to, že nic nevnímáš.“

„Nesoustředil jsem se na tebe jako obvykle, ale Herr Linde nemluvil o ničem jiném.“

„Pravda. Ale já jim neudělal nic, co by bonton nevyžadoval, slušně jsem se představil,“ řekl prostě Lucifer.

„Tak jako jsi představil nás asi ne?“

„Ach tohle. Promiň mi, prosím, ale přišlo mi, že tě tvá šlechtická identita trochu omrzela. Našel jsem ti novou.“

„A sám ze sebe jsi šlechtice s radostí udělal.“

„Takový vrtoch, chtěl jsem si to vyzkoušet. Viděl jsi, jak se Textorová tvářila? Ještě že je její mladší dceři s bídou čtrnáct let. Jinak by ji za mě s chutí provdala.“

„O tom nepochybuji,“ přisvědčil Laurent. „Takže doktor Faust. No proč ne. Ale zpět k mé původní otázce.“

„Jak chceš, i když kdybys dával větší pozor, možná bys na to přišel sám.“

Laurent sklopil zrak. Okamžik se nechal oslepovat plamínkem poskakujícím a olizujícím knot svíčky. Pak na Lucifera pohlédl a neočekávaně změnil téma. „Nehledal jsem ji. Nehledal jsem žádnou, ani jí podobnou. Nechal jsem to být, nechal jsem být všechny možnosti a sukně, které se mi nabízely, víc jak sto let. Ani teď si nemyslím, že jsem Madeleine pohlédl do očí, po všech těch letech.“

„Ale myslel jsi na to, na to, zda bys ji poznal, kdyby se před tebou objevila, byť v jiném těle. Stejně tak dobře víš, že by pak před tebou stanula jen další mysl, pravda jistě ne bezduchá. I kdyby tvá duše křičela, že to je ona, ne vždy je povaha stejná, ne vždy zvítězí rozum nad myšlenkou, bohužel.“

„Poznal bych ji, jistěže, tedy říkal jsem si to celé ty roky. Ale co z toho, když nad takovou duší bdí tolik lidského, jak říkáš? K čemu by mi byla její duše? A snad právě proto si nejsem jistý. Hleděl jsem na ni, jako bych ji znal, jako bych ji poznal, ale stejně tak jsem hleděl na její vlasy, na její nepopiratelnou krásu. Styděl jsem se, vždyť je tak mladá.“

„Tomu šťastlivci, co se za něj provdá, to evidentně nevadí.“

„Pak by ale mělo.“

„Zapomínáš, jaká je doba.“

Laurent mávl rukou a roztančil plamének o to víc.

Lucifer nad ním podržel ruku, aby se zklidnil. Okamžik se světélko ani nepohnulo, jako by přestalo bažit po vzduchu. „Tak je to ona, nebo není?“

Laurenta potěšilo, že se ho Lucifer ptá. Nebyl si však jistý. „Je, není…ale především, to není důležité.“

„To neříkej, pod nánosem jejích myšlenek, strachů, pochybností, utkvělých představ, zkrátka pod tím vším zbývá ještě hodně místa pro to ostatní. Pro to, o čem duše, když ji zcela neumlčí, nepřestane promlouvat. Dej jí šanci.“

„Před chvílí jsi tvrdil, že ve zdravý rozum nevěříš, že znáš víc myšlenky lidí než to, co se ukrývá pod jejich povrchem,“ připomněl Laurent.

„Ano? To jsem říkal?“ ušklíbl se Lucifer. „Jistě, že jsem to řekl. Dobře to vím. Ale už sis všiml, že trpím poněkud rozdvojením osobnosti. Koneckonců jsi viděl společnost, co mě doprovází. Někdy mluvím, chovám se, jako bych nikdy neodešel z blízkosti Otcova trůnu, jindy si připadám jako oni, jako člověk, bezmocný a zasmušilý. Přesto – jak bych tě mohl jen zrazovat? Já mohu upadat do beznaděje, ty nesmíš. Ale k věci.

Ta holota, co vzala nohy na ramena…představil jsem se jim, jak už jsem řekl. Jen jsem užil trochu zevšednělého titulu.“

„Co jsi jim řekl? Že jsi satanáš?“

„Přesně tak.“

Laurent se neubránil smíchu.

„No jen se směj. Oni moc pobavení nebyli, zvláště pak vzhledem k mé vizáži.“

„Ukázal jsi jim dlouhý jazyk, rohy a tak? Hotový Belzebub?“

„Těžko se to popisuje, opravdu pěkně mě náboženství vykresluje, úplný krasavec. Ale co, kdybych se jim tak neukázal, nevěřili by mi. Nemělo by to takový úspěch.“

„Řekli jsme si, že si nebudeme klást hloupé otázky. Pak doufám, že hloupá nebude ani tahle. Když dovedeš takové věci, proč jsi nezabránil, aby tu ženu popravili?“

„Protože už mrtvá byla, Laurente. Byla po smrti, už když to dítě začalo růst v jejím lůně. Nemohlo to skončit jinak. Lidské kroky vedou od počátku k jedinému cíli, jsou k němu odsouzeni, to dobře víš. Nemyslím to teď tak, že každý na této planetě podléhá zkáze a rozkladu, ale tak, že jednotlivá lidská existence směřuje k naplnění svého osudu, konce. Z pohybu planet se dá přece vyčíst, zda někdo zemře násilnou smrtí či nikoliv. Vzepřít se tomu dá, to ano, ale kdo z nich to dokáže? Já nemohu rozhodovat za ně, i kdybych si to přál. Mohu jim jen nabídnout výpomoc, řešení, tak jako ty.“

5

„My počkáme na dostavník,“ zašvitořila Textorová. „Teď už se nám opravdu nemůže nic stát.“

Linde se poklonil, jako by řekla něco úctyhodného. Laurentovi se to zdálo přehnané. Co naplat, až se bude pan doživotní ředitel justice ptát manželky na nového pracovníka, bude se Lindemu taková dvornost hodit.

„Škoda, madam, vaše společnost je vždy milá,“ usmíval se Lucifer a políbil podávanou ruku paní Textorové, která další větu vystřelila jako šíp, jenž nesměl minout svůj cíl. „Ale musíte mi slíbit, že se brzy uvidíme, hrabě.“

Lucifer pro jistotu políbil její ručku ještě jednou. „O tom nepochybujte.“

„A víte, kde se ubytujete?“ otázala se Elisabeta dle matčina soudu neomaleně.

„Nemáme nejmenší ponětí. Nejprve v hostinci, pak si možná pronajmeme dům, či patro. Už je to dlouho, co jsem ve Frankfurtu pobýval,“ opáčil Lucifer.

Laurent by se rád optal přítele, zda v nějakém říšském městě vůbec kdy byl.

Podomek snesl všechna zavazadla do výčepu. Byl zadýchaný a bolela ho záda, ale byl rád, že má práci i střechu nad hlavou. Vždyť včera to vypadala docela jinak. Skoro by nevěřil, že budou mít tolik štěstí. Posledně celý barák lehl popelem. To už byly dva roky. Uklonil se a zmizel venku, aby naposledy dohlédl na koně.

Lucifer sebral sedlové vaky. Textorová ho nevěřícně pozorovala. Laurent si toho všiml. Udělal pár kroků a vzal dvojici cestovních brašen Luciferovi z ruky. Snad byly jeho, snad ne, ale Textorová si mohla oddechnout. Šlechtic přece nebude nosit krámy nějakému potulnému šarlatánovi.

„I já bych se rád trochu občerstvil jízdou v sedle, ale mám moc zavazadel a kůň žádný,“ povzdechl si Linde. Byl to třicátník se zapadlýma očima, ale jinak úzkou upřímnou tváří. Vousy mu příliš nerostly. A co mu i v takovém nízkém věku zůstalo z vlasů na hlavě, schovával pod parukou, o kterou se úpěnlivě staral. Jinak byl vcelku urostlý.

Tu si Laurent povšiml, že i Textorová upravila svou paruku nadmíru úzkostlivě. Možná ale z velikého počtu zavazadel jen vybalila vlásenku jinou. Laurent si nebyl jistý. Tak či onak jí to slušelo. Neměla pravidelnou tvář, ne jako její dcera. Pod korzetem a decentně vyšívanými šaty se snažila skrýt přibývající váhu. Nos měla velký, až příliš velký. Rty beztvaré, co hůř, když hovořila, vypadalo to, že nemá žádné. Tak by vypadala holá lebka umrlce, kdyby promluvila. Avšak její pleť byla dokonalá, bez nejmenší poskvrnky, jako z nejlepšího volterrského alabastru. Dobře si toho byla vědomá.

„Já bych se také ráda projela,“ utrousila dívka, když se za okny ozvalo skřípění kol dostavníku. Vozka seskočil, aby pomohl se zavazadly. Textorová s výrazem chápavé matky, omlouvající se cizincům za pošetilost svého dítěte, postrkovala dceru ven na vzduch.

„Ale, madam, i vám by prospěla vyjížďka,“ zkoušel štěstí Lucifer. Podmanivě se přitom na šoltysovou usmíval. A ta na okamžik zaváhala.

„Ó,“ vydechl Linde a vrhl se k Laurentovu koni, ten zrovna připevňoval své či Luciferovy vaky k sedlu společně s šamšírem. „Nedovolil jsem si včerejšího pozdního večera, ale teď bych se rád osmělil.“

Laurent se uhnul jednomu kupčíkovi, který mu pokynul, zřejmě tak vyjadřoval vděčnost. Pak odvázal zahnutou zbraň zas od sedla a podal ji právníkovi, který ji zbožně potěžkal. „Obdivuhodná. Tedy je vaše?“

„Je má,“ odvětil Laurent. Přitom si povšiml, že ho Elisabeta pozoruje. Usmál se na ni. Dívka se osmělila a přistoupila k nim. Natáhla ruku k Lindemu. Jen neochotně, avšak se zdvořilostí jí šamšír podal.

„Nevyznám se ve zbraních, ale tahle bude asi hodně stará,“ prohlížela si dívka zdobení pochvy plné ornamentů. Pak se proti stoupajícímu slunci zablýskla záštita vykládaná drahými kameny.

„Máte pravdu,“ přikývl Laurent, „je opravdu velmi stará.“

„Rodinné dědictví? Byl nějaký váš předek ve svatých válkách?“

Laurent na dívku užasle hleděl. „Ano, řekněme, že máte pravdu.“

„Tedy mám,“ usmála se Elisabeta vítězoslavně. „Víte, já nebyla tak vyděšená, jak se vám nejspíš zdálo. Bála jsem se o matku, ale především já vždy dělám to, co ode mne očekávají.“

„Tedy situace vyžadovala zblednout hrůzou, jak se sluší na dobře vychovaná děvčata,“ řekl Linde.

„A nejen na ně,“ zasmála se dívka.

Linde dobře věděl, co tím myslela, a neubránil se přihlouplému výrazu. „Inu, rozmýšlel jsem, jak zakročit, co vás nemá.“

„Vždyť já vím,“ přistrčila mu Elisabeta ruku k políbení.

„A co byste chtěla dělat vy sama?“ otázal se Laurent.

Dívka bez zaváhání odvětila. „Smát se od rána do večera. Chtěla bych potěšit každého, ale ne tak, abych dělala, co oni chtějí. Nikdo by se neměl trápit za žádných okolností.“

Linde uznale pokýval hlavou.

„Takže pamatujete si to?“ dolehla k trojici slova paní Textorové.

„Dozajista, madam, Weidenhof, nejlepší frankfurtské pohostinství,“ opakoval její slova Lucifer.

„Patřil rodině budoucího zetě. Říkám vám to, protože byste se to stejně nakonec dozvěděl.“

Lucifer se vděčně uklonil.

„Tedy je asi rozhodnuto,“ pohlédl Laurent na dívku.

Ona jen přikývla, vykročila zpět k matce, ale pak se přece jen otočila. „Vždy je rozhodnuto, právě proto bychom se neměli zbytečně trápit.“

„A co vy, pane juristo, rád byste ještě do sedla?“ houkl Lucifer na Lindeho.

Muž přikývl. „Ale nemám koně a…“

„Já vím, zato oplýváte spoustou zavazadel,“ dokončil větu Lucifer. Zavolal si vozku, dal mu několik mincí, pokyny a otočil se k právníkovi. „Pojedete s námi. Zavazadla vám vozka odveze na úřad. Ve městě už se doptáte.“

„No ale co ten kůň?“ začalo zajímat i Textorovou.

„Kůň?“ tvářil se Lucifer nechápavě. „Já vidím stát za vámi tři koně.“

Všichni včetně Laurenta se otočili.

„No vida. Jsou tři nebo ne? Jednoho tu asi ve spěchu nechali ti dobráci, co jsem je vypráskal,“ pokračoval Lucifer.

Pacholek, který zrovna přinesl košík s jídlem, by přísahal, že koně tu ráno byli jen dva. Věděl to i proto, že si zapamatoval, v jaké hrůze lapkové opouštěli hostinec, a právě ta hrůza v nich posílila přesvědčení, že nohy na ramena se nejlépe berou na koni. Ani jednoho tu nenechali.

„Vy znáte šoltyse Textora?“ zeptal se Lucifer, když si Linde zvykl na pobyt v sedle. Trochu se ještě vytáhl ve třmenech, aby si byl jistý, že už ho při jízdě nebude rušit žádné nepohodlí. „Ach, ano, potkal jsem ho jednou. Jsem z Wetzlaru, víte? Pan šoltys tam před lety působil u říšského komorního soudu. Potkal tam i svou ženu. Tehdy se ještě jmenovala Lindheimerová. Byli jsme představeni u příležitosti jeho přednášky. Ale to už je desetiletí. Krátce nato byl ve Frankfurtu poprvé zvolen starostou. Pak můj starý profesor zmínil mé jméno. Rád bych věřil, že se pan šoltys na naše setkání rozpomněl. Nicméně jsem musel být dostatečně vychválen. Ne, že bych si to nezasloužil, ale i tak. Přímluva se hodí, a tak jsem tady.“

„A vidíte, rovnou takové dobrodružství,“ připomněl Lucifer společnou historii.

„Když myslíte? Rád bych se příště víc osvědčil.“

„Ale jděte, každý není hrdina.“

Ta slova Lindeho příliš nepotěšila, tak raději pokračoval dál. „Pan šoltys má několik dětí. Druhé nejstarší dceři je čtrnáct patnáct let.“

„Vida, třeba si ji vysloužíte za ženu,“ prohodil Laurent a zkusil si to představit.

„Ale jděte,“ mávl nad jeho slovy Linde rukou. Zřejmě ani jemu se ta představa nedařila uchopit. „Tu madam schovává pro jiného hrdinu.“

Laurent se významně naklonil přes koňskou šíji, aby mu Linde nebránil ve výhledu. Lucifer to dobře postřehl. „To vám pěkně děkuju. O nic takového nestojím, opravdu ne,“ odtušil Lucifer.

„A odkud vlastně jste, smím-li se zeptat, hrabě?“ odvrátil Linde pozornost od sebe. Jeho dosavadní monolog mu přišel dostačující. A ještě tak myslet na ženění s madam Textorovou za zády. I v tom si, zdá se, s cizím šlechticem rozuměli.

A tak se Laurent znovu nahnul. Tentokrát ale skoro upadl na krk svého koně. Byl opravdu zvědavý.

I Lucifer si protáhl nohy ve třmenech, ne však proto, že by to potřeboval. „Jsem z Lübecku.“

„Tedy hanza, výborně,“ pokýval uznale hlavou Linde.

„Ano, zbohatli jsme na obchodě. Hlavně Gdaňsk a Pobaltí.“

„A vy, pane?“ obrátil se právník na Laurenta.

Ten si odkašlal a zvedl hlavu Luciferovým směrem. Ďábel dělal, že nic neslyší. Jen ať si řeknou, co potřebují, on už obstál. Laurent nad tím zavrtěl hlavou, ale pak si vzpomněl, že je pozorován. Naklonil proto rychle hlavu do strany, aby to vypadalo, že se i on musí protáhnout. „Ach, ano, tak odkud že jsem, vás zajímá?“ Najednou nevěděl, copak tak nežil jedno celé století? Teď si ale nemohl vzpomenout na nic, co by právníkovi předhodil, rozhodl se proto říct pravdu. „Já jsem odevšad. Mohu vám říci, kde jsem se narodil, ale k čemu by to bylo? Nebyl jsem tam celé věky. Dlouho jsem cestoval po Itálii, pak Turecko, Svatá země, Jeruzalém, Anglie, Švédsko.“

„A to se ještě udržíte v sedle?“ zdálo se, že hrabě v konkurenci potulného kejklíře neobstál.

„No, řekl bych.“

„To je teprve dobrodružství, pane, také bych rád cestoval, ale musím tak akorát za prací.“

„Vždyť i já to nečiním z jiných důvodů. Jeho hraběcí Milost mě označila za učence, filozofa. Nemýlí se, ale mým hlavním oborem je alchymie. Pravda, tohle odvětví se už pomalu přežilo, ale můj mecenáš, teď už náš společný přítel, mě doslova přinutil se k němu vrátit. Věda a zdravý rozum pomalu pohltí vše, ale Jeho Excelence se nemůže vzdát pohádkových představ o nadpřirozenu.“

„Myslíte homunkulus a tak?“

„Jak říkáte.“

„Lapis philosophorum, kámen mudrců?“ pokračoval fascinovaně Linde.

„Jakbysmet. Jsme blízko,“ vložil se do hovoru Lucifer.

„Jak to?“ Linde málem pustil otěže.

„Jen se zbytečně nevzrušujte, Heinrichu, hrabě přehání, a i kdyby ne, nesmím o takových věcech hovořit.“

Linde trochu posmutněl. „To mi nedělejte. Rád bych u něčeho takového byl.“

„Nehleďte na Faustovu přísnost. Já ho platím, a pokud si náš nový přítel bude přát, neškodilo by trochu velkorysosti a méně obezřetnosti.“

Laurent pokrčil rameny. „Vaše přání je mi rozkazem, Excelence.“

Cesta je vyvedla z příkrovu stromů a lesních šelestů. Pahorkatina tvořící terén, do nějž byly zapuštěny kořeny svobodného říšského města s rozlévajícím se Mohanem ve svém středu, ležela klidně pod slábnoucími slunečními paprsky. I les, který opustili, poslední lidskou rukou nevymýcený v okruhu několika kilometrů, další se zelenal až v dálce na druhé straně řeky, shlížel na volební město přísně katolických říšských panovníků. A pod nimi kolem města a za řekou polnosti patřící patriciům, občas vesnice. Dole za městem, podél řeky, sedělo několik mlýnů na spodní lopatkový pohon, spoléhajících na sílu Mohanu.

Shlížet na město bylo jako pozorovat dlaň. Ne však plochou a otevřenou, se srdcem tepajícím ve středu ruky, ale plnou nerovností, pozvolna se zavírající, zvažujíce, zda by nebylo výhodnější a rozumnější sevřít ji v pěst docela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lucifer a Markétka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.