Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs

DAS GUTSHAUS

Zeit des Aufbruchs

Copyright © 2020 by Blanvalet Verlag a division of Verlagsgruppe

Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket photo © by Shutterstock.com

Jacket design © Johannes Wiebel/punchdesign

Translation © 2020 by Libuše Staňková

ISBN  978-80-249-4226-1

Kacpar

Jaro 1995

Je tady! Enno Budde. Přesný jako hodinky – právě v půl jedenácté. Zaparkoval svůj stříbrný Opel Corsa na parkovišti pro hosty hned vedle nově zbudované inspektorské vily, které Jenny škodolibě říká „Simonovo nostalgické hnízdo“. Zůstal chvíli sedět ve voze a třídil si dokumenty.

Kacpar vstal od psacího stolu a přistoupil k oknu. Ze svého dvoupokojového bytu v podkroví panského domu měl skvělý výhled na celou usedlost – nečekaný bonus ke skromnému příbytku. Zlostně se opřel oběma rukama o parapet, který pořád ještě čekal na druhý nátěr, a přihlížel, jak exekutor pomalu vystupuje z auta s hnědou ohmatanou aktovkou v podpaží. Enno Budde byl vysoký hubený muž, šel v mírném předklonu, jako by musel čelit permanentnímu náporu větru, a když s někým mluvil, měl v koutcích úst stále omluvný úsměv. Předstíraná solidarita s chudáky, kteří buď zaplatí, nebo vykrvácejí. Exekutor z Warenu neměl problém nechat své klienty vykrvácet.

Kacpar tiše zaklel. Byl odsouzen k nečinnosti, jeho opakovaná nabídka, že se bude na projektu „Wellness hotel Dranitz“ finančně podílet, byla odmítnuta. Obě dámy, Franziska i Jenny, mezi sebe nikoho nechtějí.

„Ne, Kacpare – nepřichází v úvahu,“ dala mu předevčírem Jenny jasně na srozuměnou. „To bychom už klidně mohly přizvat jako spolumajitele Simona Strassnera.“

To srovnání ho hluboce ranilo. Simon Strassner je vyděrač, člověk, který jde přes mrtvoly, aby se dostal k penězům. Kdyby přibraly Simona jako partnera, do tří měsíců by přišly o panský dům včetně parku a jezera a Simon by se stal výlučným vlastníkem. On, Kacpar, je jeho pravý opak. Užitečný idiot, který se už skoro pět let stará o plány a vedení stavby a pobírá za to zcela zanedbatelný plat. Investoval do tohohle projektu svůj talent i své schopnosti, obětoval mu pět let života a teď, když mají nůž na krku, nechtěl nic jiného než jim vypomoct svými úsporami. Ovšemže s pojistkou jako spolumajitel. Na to by měl přece veškeré právo. Ale ne, dámy to prý ustojí samy. Paličaté jsou tyhle dranitzké ženy, ale to není nic nového pod sluncem.

Co budou mít z toho, až banky zavřou kohoutek a sídlo přijde do dražby? A kdo bude první, kdo se na Dranitz vrhne? Pan architekt Strassner pochopitelně. Při představě, že tahle pohádkově krásná usedlost, která se během uplynulých let pod jeho vedením proměnila na mnohoslibný areál, může už za pár měsíců patřit Simonu Strassnerovi, se mu zatmělo před očima. Až sem to nesmí dojít. Už dost na tom, že jim Simon postavil pod nosem tuhle kýčovitou repliku inspektorské vily a pravidelně sem jezdí, aby bral na procházku svou dceru a nacpával to ubohé dítě sladkostmi.

Kacpar ze sebe setřásl tíživé myšlenky a natáhl krk, aby na exekutora lépe viděl. Platanová alej vysazená před dvěma roky byla ještě holá, snad všechny stromy ve zdraví přečkaly zimu. Enno Budde vkročil na dlážděný, okrasnou zídkou lemovaný dvůr a zamířil přímo k pravému kavalírskému domku, do něhož se před necelým rokem nastěhovali Franziska a Walter Iversenovi. Levou přístavbu směrem k parku, v níž by Kacpar tak rád bydlel, teď obývala Jenny se svou malou dcerkou. Mladá matka s dítětem dostala přednost a on se musel spokojit s napolo dostavěným bytem v podkroví. Jenny to brala jako samozřejmost, ani se ho nezeptala.

V tuhle dobu je s malou ve školce. Vypomáhá tam kamarádce Mücke. Enno Budde to věděl – v takovém malém hnízdě, jako je Dranitz, ví každý všechno –, proto zazvonil rovnou u Franzisky Iversenové, kde měl větší šanci někoho zastihnout.

Kacpar slyšel vlčáka Falka dorážet uvnitř na dveře. Znamenalo to tedy, že Franziska otevřela a pozvala exekutora dál. Teď jí Enno Budde předloží nezaplacené faktury a soudně stanovené podmínky vyrovnání. A Franziska se později samozřejmě ani slůvkem nezmíní, co s ním vyjednala.

Kacpar rezignovaně zavrtěl hlavou a zhluboka si povzdechl. Nemohl už v bytě vydržet. Rozhodl se nechat ležet kalkulaci, na níž právě pracoval, a udělat si kontrolní obhlídku téměř dokončené restaurace. Na Bílou sobotu, která letos připadala na polovinu dubna, plánují slavnostní otevření a nejpozději začátkem června, na Letnice, chtějí zprovoznit i hotel. Včera zapojili poslední spotřebiče, přičemž došlo – jako obvykle – k potížím. Tři velké sporáky nenajely na plný výkon. Údajně nějaký problém s třífázovým proudem. Na dnes odpoledne byl objednaný elektrikář. Jestli ovšem přijede, je ve hvězdách. Byl to už třetí elektrikář, kterého zaměstnávali. Předchozí dva odešli kvůli liknavé platební morálce objednatelky. Je možné, že i tenhle třetí, který je až ze Schwerinu, už dostal echo. V tom případě to bude s otevřením v plánovaném termínu dost vachrlaté, času už moc nezbývá.

Kacpar si přehodil bundu a sešel ze schodů. Tady v podkroví bylo schodiště ještě v původním stavu, se zbytky barev a některými částmi uhnilými. Musel dávat pozor, kam šlape. To o patro níž, jež vzniklo ze starého rozvrzaného schodiště, bylo přímo umělecké dílo. Dřevo vybrousili, zpuchřelé kusy nahradili novými, vyřezávané zábradlí nechali zrestaurovat a všechno natřeli důkladně voskem. V prvním patře, kde dřív bydleli Franziska s Waltrem, vzniklo osm prostorných pokojů pro hosty s vlastním příslušenstvím a k tomu tři menší místnosti, které mají sloužit jako sklad prádla, komora na úklidové prostředky a knihovna. Všechny místnosti už jsou vytapetované, v některých ještě chybí podlahy a ani koupelny ještě nejsou všude hotové. Mobiliář bude pravý historický, je tu smlouva s jedním holandským starožitníkem, který měl v době, kdy budova patřila družstvu, ve sklepě sklad nábytku. Obchodník se mezitím přestěhoval do Neustrelitzu, kde skladuje všechny ty krásné kusy, které po revoluci skoupil za babku od nic netušících endéráků a teď je draze prodává do všech končin světa. Kacpar vyzkoušel kohoutky a sprchu ve dvou koupelnách, fungovaly bezchybně. Jen obkladači se už dva týdny neukázali a Kacpar tušil, že to bude souviset s nezaplacenými fakturami, které teď Enno Budde rozkládá Franzisce pod nosem.

Je k vzteku, že to přišlo zrovna teď, tak krátce před finišem. Jistě, restaurace by zatím mnoho nevynášela, musí zaplatit kuchaře a pomocníky, k tomu dvě dívky z vesnice jako obsluhu, ty ale vzali zatím jen na brigádu, aby šetřili náklady a byli flexibilnější. Elfie a Anke budou zatím pracovat jen na objednávku. Což by se mělo změnit v létě, kdy přijmou první hotelové hosty. S plnou penzí. Všechno už bylo připravené. Čtyři čluny s vesly a malá hotelová pláž u jezera. K tomu tři jezdečtí koně, které dal k dispozici Bernd Kuhlmann, Jennyin otec, jak se nedávno ukázalo. Perfektní rekreace pro přepracované lidi z města. I pro rodiny. V „Zooparku Müritz“ Sonji Gebauerové vznikl malý zoo koutek pro děti a naučná stezka, kde ovšem není kromě stromů a rostlin mnoho k vidění. Místní zvěř je plachá a před halasnými návštěvníky se většinou skrývá.

Ale ať tak nebo tak, všechno bylo na dobré cestě. První příjmy mohly začít plnit kasu. Bylo to k zbláznění. Nabídl Jenny a Franzisce své bankovní konto nabyté výhodným obchodováním s akciemi. Dranitzké sídlo tak mohlo být pro začátek zbaveno finančních starostí, ale dámy ho odmítly. Raději plnou parou do záhuby než podat ruku Kacparu Woronskému. Vskutku deprimující. Někdy se sám sebe ptal, proč už si dávno nesbalil kufry. V okolí je koneckonců dost vhodných objektů, které by se daly výhodně získat, sanovat a přetvořit k nějakému smysluplnému účelu. Ale Dranitz byla jeho srdeční záležitost. Snad proto, že do toho projektu už investoval tolik sil a nadšení. Možná také z jiného důvodu. Takových, o nichž raději nepřemýšlel. Nemá šanci. Jenny miluje Ulliho. A ke všemu neštěstí je to docela milý chlapík.

Schody do restaurace byly vyložené tmavě zeleným kobercem. Tady v přízemí bylo všechno nachystané na zahájení. Jídelna s velkými okny do parku, pult s pípou, rustikální nábytek, tmavě zelené polštáře na židlích a hrubé lněné ubrusy na stolech, elegantní bufet z dvacátých let a tři staré vyřezávané skříně na nádobí, skleničky a příbory. Interiér restaurace si vzala na starost Jenny a on jí byl nápomocen radou a činy. Vychutnával si čas, kdy spolu denně prohlíželi katalogy a srovnávali ceny, třikrát si společně vyjeli prohlédnout stoly a židle na místě a jednou přenocovali v hotelu v Travemünde. V oddělených pokojích pochopitelně, ale i tak bylo krásné mít dva dny jen sami pro sebe. Věděl, že ho nemiluje. Ale má ho ráda. Dokonce něco víc – dá na jeho rady. Většinou. Není všechno ještě úplně ztraceno. Jenny ho potřebuje, spoléhá na něj. A on je tu pro ni. To má velkou cenu. Na tom se dá stavět. Láska může člověka zasáhnout docela nečekaně. Tak, jak se to stalo Mücke a Kallemu. Ti dva se znali už od mateřské školky. Kalle na Mücke vždycky trpěl, ale u ní to byl pověstný blesk z čistého nebe. Pak ale se vším všudy. Teď už jsou šťastně svoji a mají dvojčata. Dvě holčičky. Mandy a Milli.

Dost už rozumování. Teď jde hlavně o hotel. Enno Budde se svými mizernými fakturami je ten nejmenší problém. Toho může Franziska ještě nějak umluvit. Zná jeho rodinu, rodiče nebo prarodiče – tak přesně exekutorovo stáří Kacpar nedokázal odhadnout. Už zřejmě jako dítě vypadal staře. Opravdu nebezpečné jsou banky. Tam se nedá nic usmlouvat. Když na tohle téma zavedl řeč, byly obě dámy tajemné jako hrad v Karpatech, a kdyby náhodou neudržoval styky s jednou bankovní úřednicí, nevěděl by zhola nic. Z toho, co mu jeho nynější známost pod slibem mlčenlivosti prozradila, mu vstávaly hrůzou vlasy na hlavě. Pokud je to pravda, může Franziska o své sídlo ze dne na den přijít.

Kacpar přešel ke stolům u okna, jako by zrovna musel narovnat polštáře na židlích, a vyhlédl ven. Exekutor se zatím neukázal. Zřejmě vyjednává s Franziskou minimální splátku, která by mohla zabránit zabavování. K zabavení je toho tady v restauraci víc než dost. Od nového mobiliáře přes pípu, nádobí a příbory až po hightech zařízení v kuchyni. Možná má Enno spadeno dokonce na nově zarámované portréty předků, které Franziska s manželem rozvěsili ve vchodu do restaurace. Před časem je našli při stavebních pracích na půdě a Franziska je na ně náležitě pyšná.

Kacpar upíral zrak ke kavalírskému domku. Pokud teď Franziska zaplatí část faktur, nezbude jí na úhradu bankovní půjčky, což je ta horší varianta. Jen ať si to tu Enno oblepí, vždyť to nemusí být zrovna v nově vybavené kuchyni. Ale s bankami nejsou žerty, ty už zřejmě zaklekly do startovacích bloků, aby si vzaly, co jim patří. Kdyby si to tak Franziska nechala vysvětlit! Ani s Jenny není řeč. Ta je ještě horší než babička. Jenny má dobrý, neřkuli vytříbený vkus, ale musí vždycky nakupovat to nejdražší? Kacpar věděl, že si jako spolumajitelka usedlosti vzala půjčku. Čím pohnula banku ve Schwerinu, že jí půjčili peníze, mu bylo záhadou. Vždyť nemá žádné zajištění a nic nevydělává. Bankéři očividně uvěřili projektu wellness hotelu s tím, že jednou v daleké budoucnosti bude přinášet zisk. Nu, víra někdy hory přenáší. Půjčené peníze Jenny investovala do zařízení restaurace. Z čeho platí měsíční splátky, je záhadou. Jediný příjem, který má, je odměna za výpomoc u Mücke ve školce. Z toho jí mnoho nezůstane, protože musí platit školkovné za Julii. Zlaté časy bezplatné péče o děti jsou tytam. Školka je privátní a stojí sedmdesát marek měsíčně. Šikovná holka, tahle Mücke, a vysloveně do kšeftu. Vedle mateřské školy si otevřela krámek s dětskými věcmi a také oblečením a potřebami pro maminky. Rozená podnikatelka – kdo by si to byl pomyslel? Někdo v rodině holt musí vydělávat a na Kalleho v tomto ohledu nebylo příliš spolehnutí.

Jednání v kavalírském domku se protahovalo a Kacpar se musel hodně krotit, aby tam nevběhl a nenabídl Franzisce Iversenové znovu svou pomoc. Právě teď by k tomu byl jistě ten nejhorší okamžik. Pýcha paní baronky je otřesená a její odmítnutí by bylo tím razantnější. Bude lepší, když to zkusí později přes Waltra. Franzisčin manžel je rozumný a uvážlivý muž, a když bude mít Kacpar štěstí, dopřeje mu sluchu. Hovořit s Jenny nemá smysl, ta má teď nervy na pochodu. Nejen proto, že se blíží otevření restaurace, ale v dálkovém studiu ji čekají písemky, které rozhodnou o jejím připuštění k maturitě a na které se toho ještě musí spoustu naučit.

Platanovou alejí se k parkovišti blížila dodávka a vytrhla Kacpara z mučivých myšlenek. Plete se, nebo to je opravdu firma Bauer & Co., která má vyhloubit ve sklepě bazén? Auto dojelo na konec cesty a zastavilo na parkovišti pro hosty. Vystoupili tři statní muži v montérkách, naložili si na ramena lopaty a krumpáče a vydali se k panskému domu.

Výborně, zaradoval se Kacpar. Jakmile bude hotový bazén, je to nejdůležitější za námi. Jen aby teď nevyšel z domu Enno Budde s tou svou zatracenou aktovkou, to by bylo všechno v háji. Enno Budde byl v kraji známou postavou. Vinu na tom nesli především mazaní pojišťováci a pestré katalogy zásilkových obchodů. V konzumní horečce si kdekdo naobjednal zboží a nemyslel přitom na placení. Když potom třeba ztratil práci jako mnozí v těchto končinách, skončil se svými nevyrovnanými účty snadno v aktovce Enna Buddeho.

„Exekutoři a hrobníci, to je teď jediné perspektivní povolání,“ povídal tuhle starosta Paul Riep v hospodě Heiko Mahnkeho. Šibeniční humor.

Výjimečně měl štěstí. Trojice mužů přešla dvůr a vstoupila do panského domu, aniž by narazila na exekutora.

„Zdravíčko, šéfe, Paul Bauer, mluvili jsme spolu po telefonu,“ pozdravil nejsilnější ze tří mužů a potřásl Kacparovi rukou. „Můžeme dneska začít, jestli se vám to hodí.“

Kacpar se na firmu informoval, než zadal zakázku. Bauer & Co existovali teprve pár měsíců. Paul Bauer s dvěma dospělými syny získali stavební stroje ze zrušeného státního podniku. Zabývali se zemními pracemi různého druhu, káceli i stromy a strhávali staré budovy. O zakázky neměli nouzi, zejména ve městech, kde se teď hodně stavělo, byly firmy jako tahle velice žádané. Byl proto skoro zázrak, že si našli čas na tuto relativně drobnou zakázku.

„Jsem rád, že jste tady.“ Kacpar potřásl Bauerovi rukou. „Půjdeme dolů. Vyznačil jsem vám tam křídou místo pro výkop.“

Chvíli zápasil se špatným svědomím. Nebyl si vůbec jistý, jestli Franziska Iversenová bude moct firmu zaplatit. Spíš asi ne. Ale na druhou stranu bylo nesmírně lákavé, že zase o kousek pokročí. Kacpar se rozhodl, že je přinejhorším zaplatí ze svého.

Scházeli po úzkých cihlových schodech. Bylo to staré schodiště pro zaměstnance panského domu. Dříve se tudy chodilo do kuchyně a hospodářských prostor. Dole bylo šero, neboť okna vyčnívala jen zpoloviny nad dlažbu dvora. Na levé straně zůstalo původní členění místností. Prádelna, sklad uhlí a dřeva, stejně jako sklep na víno půjdou bez větších nákladů přetvořit na masérnu a relaxační místnosti s vanami. Na pravé straně propojili velkou kuchyň s oběma spižírnami, vybourali zdi a vestavěli podpěry, které se později změní na ozdobné sloupy. V takto získaném prostoru vznikne bazén, možná později propojený i s malou venkovní plovárnou a terasou na opalování a dál směrem k jezeru dětské hřiště. To je samozřejmě hudba budoucnosti, do níž zaznívají disonantní tóny platební neschopnosti, ale člověk se nesmí vzdávat svých vizí. Jinak by to mohl rovnou zabalit.

„Na bagr můžeme zapomenout,“ zavrčel jeden z Bauerových synů a zasekl na zkoušku krumpáč do betonové podlahy. Odlétlo pár úlomků a zvedl se prach.

„Tady to bude jen o našich svalech, hoši,“ přisvědčil otec. „Až se dostaneme pod ten cement, bude to lepší. Hodně písku, možná nějaký ten kámen. Ovšem může být, že narazíme na spodní vodu.“

Panský dům stál několik metrů nad úrovní jezera, přesto Bauerovy obavy nemusely být úplně od věci. Pokud by se objevila spodní voda, vyžádalo by si to instalaci čerpadla a spoustu energie, což by práce neúměrně prodražilo. Přesněji řečeno: znamenalo by to prozatímní zastavení prací. Snad tedy budou mít štěstí. Fakt je ten, že od počátku nestálo vždycky štěstí na jejich straně.

Kacpar to raději nerozebíral a beze slova přihlížel, jak otec Bauer zasazuje první rány do podlahy přesně na křídové čáře. Pak se spokojeně obrátil a vyšel z podsvětí, aby nepropásl vývoj situace v kavalírském domku.

Tam se mezitím věci pohnuly. Když vyšel na dvůr, proběhl kolem něho Falko následovaný svou věrnou kamarádkou Julií. Jennyině dcerce byly v březnu čtyři roky, vytáhla se, batolecí buclatost byla tatam, zato jí na čele a na nose vyrazilo množství pih. Stejně jako její matce jí pánbůh nadělil záplavu rezatých kudrnatých vlasů, pro které jí ve školce přezdívali „Pippi Dlouhá punčocha“.

Pokud je tu Julča, nemůže být Jenny daleko. Tušil správně. Jenny stála u dveří kavalírského domku vedle Franzisky, obě byly zabrané do hovoru s Enno Buddem. Zdálo se, že se dohodli. Franziska se velkopansky usmívala, Jenny cosi vykládala a šermovala přitom rukama, jak bylo jejím zvykem. Enno Budde se tvářil spokojeně, podal Franzisce ruku a zamířil k parkovišti.

„Ahoj, Kacpare!“ zavolala Jenny. „Neviděl jsi Julču?“

„Běžela s Falkem dolů k jezeru!“

„A sakra! Vždycky, když je pěkně oblečená!“

„Jen ji nech!“ vmísila se babička. „Hodím ty věci do pračky a bude to.“

Začala vychvalovat přednosti své nové pračky se zabudovanou sušičkou. Pak pokynula směrem k dodávce firmy Bauer & Co a chtěla vědět, jestli už začaly práce ve sklepě. O exekutorovi ani slovo. Přesně jak to čekal.

„Copak chtěl ten…,“ neodpustil si Kacpar, ale Franziska mu vpadla do řeči.

„Pojďte všichni dovnitř, zbyla tam gulášová polévka, nakrájím k ní chleba. Na oběd to bude stačit.“

Pozvání bylo tak srdečné, že Kacpar nemohl odmítnout. I když si byl jistý, že ani u stolu nebude Franziska sdílnější. Raději to zkusí u Jenny.

„Neměl bych se nejdřív podívat po Julče?“ navrhl a zůstal stát.

„Jestli chceš,“ pokrčila Jenny rameny. „Myslím, že stejně za chvilku přijde sama. V tuhle dobu mívá hlad jako vlk.“

Protože Franziska mezitím zmizela v domě, rozhodl se využít příležitosti.

„Jak jste se dokázaly toho exekutora zbavit?“

Jenny se pobaveně uchichtla a vítězoslavně blýskla svýma modrošedýma očima.

„Jednoduše – prostě jsme zaplatily.“

Musel se tvářit hodně připitoměle, protože Jenny se rozesmála na celé kolo.

„Je to tak, pane. Žádná exekuce ani dražba se nekoná. Ulli mi půjčil peníze. Jen tak. Aniž by chtěl podíl.“

Otočila se na podpatku a spěchala za babičkou. Kacpar zůstal stát u dveří a nevěděl, zda se má radovat nebo mít vztek. Rozhodl se pro to druhé. Zrovna Ulli Schwadke! Jasně, do té své půjčovny lodí nemusel skoro nic investovat. Max Krumme vrazil peníze, které mu dal Ulli za pozemek u jezera Müritz, velkoryse do nových člunů a do kempu s obchodem, občerstvením a kioskem. Během uplynulých dvou let slušně vydělali, něco investovali, ale tučná sumička jim jistě zůstala. Pro Ulliho nebyl problém půjčit pár tisíc a dámy půjčku ochotně přijaly, zatímco jeho odmítly. Architekt nahněvaně kráčel po mokré louce směrem k jezeru.

„… aniž by chtěl podíl…,“ zdůraznila Jenny. Bylo to podlé. Šlechetný Ulli vyrukoval s penězi, aniž by si kladl požadavky, zatímco vypočítavý Kacpar požadoval spoluvlastnictví. No a? Ulli si to může dovolit. Vždyť to zůstane v rodině, až si vezme Jenny. A to dřív nebo později udělá.

Julča stála u vody v postříkané bundě a promočených botách. Cvičila se ve své nové dovednosti, házení plochých kamínků, které se odrážely od hladiny.

„Jeden… dva… tři… čtyři!“ výskala radostně. „Že to tolikrát neumíš, Kacpare?“

Bylo to neuvěřitelně činorodé dítě. Nikdy se neunavila, stále něco vymýšlela. Koncentrovaná pihatá energie. Sehnul se pro vhodný kamínek, hodil jím na hladinu a docílil pouhých tří skoků. Do háje. Jako kluk to uměl líp. Zkusil to znovu, zlepšil se o jeden skok, ale Julča hodila pět žabek a měla opět nos nahoře.

„Půjdeme?“ ukončil Kacpar soupeření. „Babička dává na stůl gulášovou polívku. A suché ponožky pro tebe bude mít jistě taky.“

„Tak jo…“

Zavolala na Falka, který na břehu pátral po kachních vejcích. Když hned nepřišel, zapískala na dva prsty. To ji naučili kluci ve školce.

Kacpar se podivil, ale komentář si raději nechal pro sebe. Ve třech zamířili přes louku k panskému domu, přičemž Julča bez přestání vykládala zážitky z mateřské školy a Falko se několikrát otřásl, aby se zbavil vody v husté srsti. Kacpara ovládl v přítomnosti těch dvou zvláštní pocit pohody a uvolnění. Proč se vlastně rozčilovat? Dražba je prozatím odvrácena, dělal si zbytečné starosti. Na Velikonoce otevřou restauraci a nedlouho potom přijmou první hotelové hosty. Pobaveně poslouchal falešné tóny dětské písničky, kterou se mu dívenka snažila přednést, a slíbil, že Julču naučí skládat loďky z papíru.

Když došli na dlážděný dvůr a zahýbali ke kavalírskému domku, zadrželo je hlasité volání z panského domu. Nahoře na schodech stál mistr Bauer a rozčileně na Kacpara mával.

Doprčic, zaklel v duchu Kacpar. Copak si člověk nemůže vychutnat ani minutu štěstí?

„Běž za babičkou,“ řekl Julče. „Přijdu hned za vámi.“

Spodní voda! Jak jinak. Byl by zázrak, kdyby na téhle stavbě šlo něco hladce. Bauer neřekl ani slovo, jen gestem naznačil, aby ho následoval. Byl chudák úplně bledý ve tváři. Spěšně sestoupili do sklepa, pod schody zahnuli doprava a zastavili před vykopanou jámou. Označená plocha byla vyhloubená teprve do poloviny, cementová vrstva snesena a její kusy byly pečlivě vyrovnány pod oknem a připravené na odvoz.

„Támhle!“ Bauer ukázal prstem na díru v zemi, nad níž klečeli jeho synové a fascinovaně zírali dovnitř.

„Spodní voda?“ dohadoval se Kacpar s tísnivým pocitem kolem žaludku.

„Nee,“ odvětil Bauer. „Mrtvola.“

„Cože?“

Kacpar přistoupil k okraji jámy a nahlédl dovnitř. Ostré světlo lampy dopadalo na lidskou lebku. Žlutavě se leskla, široké oční otvory naplněné hlínou, cenila na Kacpara kompletně zachovalý chrup.

„Vypadá to, že paní baronka měla ve sklepě kostlivce!“ odtušil jeden z Baeurových synů.

Franziska

„Nerad ruším,“ omlouval se Kacpar, když vešel dovnitř, a obrátil se k Franzisce, která právě nalévala polévku. Walter pomáhal Julče s vyzouváním mokrých bot a ponožek.

„Co se stalo?“

„Dole ve sklepě… Mohla bys jít na okamžik se mnou?“

Franziska okamžitě pochopila, že se stalo něco vážného. Poznala to na jeho úsměvu. Když měl Kacpar tenhle rádoby chlácholivý výraz, bylo vždycky zle. A pořádně. Za ty čtyři roky, co společně pracovali na projektu „Hotel Dranitz“, se z nich stala svým způsobem rodina a Kacpar před ní mohl jen těžko skrýt své pocity. Viděla jasně, jak je rozrušený.

„Jsme hned zpátky.“ Franziska vrátila na stůl svůj ještě nenalitý talíř. „Zatím jezte.“

„Nepočkalo by to po obědě?“ zavrčel Walter a namáhavě se zvedl z kleku před Julčinou židlí. „Už jsme tu dopoledne měli rozruchu víc než dost.“

Franziska si přehodila kabát a spěchala za Kacparem přes dvůr. Nečekané katastrofy byly od té doby, co začali s přestavbou venkovského sídla, na denním pořádku. Měla by na to být vlastně dávno zvyklá. Místo toho měla ale pocit, že je čím dál úzkostlivější a každá maličkost ji vyvede z míry. Možná to bylo přibývajícím věkem, koneckonců jí bude pětasedmdesát. Jenny teď naopak čelila problémům s mnohem větším klidem.

Tentokrát to ovšem nevypadalo na žádnou maličkost. U vchodu do panského domu čekal Paul Bauer a tvářil se jako o pohřbu.

„Je mi to strašně líto, paní baronko. Něco takového se mi ještě nestalo, za celých třicet let ne.“

„Klid, Franzisko,“ nabádal ji Kacpar, když scházeli do sklepa. „Hlavně se nelekni.“

Teď teprve pořádně znervózněla. Do suterénu pronikalo jen málo denního světla. Místo vpravo od schodů osvětlovala silná žárovka stavební lampy. Dva mladí chlapci, Bauerovi synové, stáli nad výkopem a chvatně uhnuli, když přistoupila blíž.

Franziska pohlédla dolů. Zprvu nevěděla, co tak spektakulárního by tam měla vidět. Pak pochopila. Zírala na nažloutlé kosterní pozůstatky, které byly jednoznačně lidské, a cítila, jak jí přebíhá mráz po zádech. Panebože! Tady, v jejím sklepě, pod bývalou spižírnou, zahrabali mrtvého člověka.

Kacpar jí položil ruku na rameno.

„Budeme to muset ohlásit na kriminálce. Nebo máš pro ten nález nějaké vysvětlení?“

Nebyla schopná hned odpovědět. Upírala zrak na lebku, která na ni civěla prázdnýma očima, jako by prosila o odpuštění za úlek, který způsobila. Dávno zapomenuté obrazy jí vytanuly na mysli tak jasně, že se jí zatočila hlava.

„Nemám tušení,“ vykoktala. „Byla válka. Statek obsadili Rusové. Bydleli tu uprchlíci. I jiní lidé, co táhli krajem…“

„Vy myslíte, že by to mohl být nějaký Rus?“ dohadoval se jeden z mladíků.

Pokrčila rameny. Odkud to má vědět?

„Ležel pod betonem,“ namítl Paul Bauer s odbornou věcností. „Nebylo by jednoduché ho tam dostat. Museli by rozbít podlahu.“

To byl samozřejmě argument. Kdyby tady ve sklepě někoho zastřelili nebo ubili, nejspíš by ho zahrabali v parku nebo na hřbitově, a ne pod betonem. Kromě toho Rusové své mrtvé většinou nakládali na auta a posílali pohřbít do vlasti.

Bolestné vzpomínky na konec války byly opět tady. Musela se zhluboka nadechnout, aby ty temné výjevy unesla. Přízraky minulosti, o nichž se domnívala, že je dávno zapudila, na ni vykukovaly z černých očních důlků.

„Podlaha ve sklepě byla tehdy na mnoha místech rozbitá,“ vzpomínala. „Rusové pátrali po ukrytých cennostech, stříbrných příborech, mincích a špercích. To dělali na všech usedlostech a skoro vždycky něco našli…“

„No jasně,“ ušklíbl se jeden ze synů. „Taky toho tu bylo…“

Franziska se kousla do rtu. Už je to tu zas. Socialistické předsudky o pohádkovém bohatství a rozmařilém životě velkostatkářů. V představách endéráků byli všichni „junkeři“ despotové, kteří žili sami v přepychu a své ubohé zaměstnance a rolníky nechávali hladovět. Brutální násilníci, kteří zneužívali mladé dívky, přiváděli je do neštěstí a ponechávali bez pomoci. Jistě, byli i takoví, ale skutečnost vypadala jinak. Jenomže to dneska už nikomu nevysvětlí. Doba píše vlastní dějiny a ti, kteří by o tom mohli povídat, se zanedlouho odmlčí navždy.

„Tož tak,“ uzavřel Paul Bauer a podrbal se na zátylku pod čepicí. „Teď už je to vaše věc, paní Iversenová. My jsme tady zatím skončili.“

Zvedl krumpáč a očistil ho rukou od hlíny. Oba synové posbírali zbytek nářadí, vrhli poslední pohled na hrůzný nález a vydali se za otcem ke schodům. Lampu nechali svítit, protože ta patřila k místnímu vybavení.

„Zavolejte mi, až to tu vyřídíte,“ obrátil se Paul Bauer ještě na Kacpara a podal mu na rozloučenou ruku.

Nahoře proti nim přicházela Jenny s Julčou v závěsu.

„Co se tu zase děje?“ rozčilovala se. „To se nemůžeme ani v klidu naobědvat?“

Franziska ji vzala za ruku a naznačila Kacparovi, aby se ujal malé. Dítě tu hrůzu nesmí v žádném případě vidět. „Pojď se na to podívat, Jenny. Ale nelekni se…“

Vnučka se ukázala mnohem otrlejší, než Franziska čekala. Se směsí odporu a fascinace chvíli pozorovala lebku a poté vydala tichý hvizd.

„To je jako v nějaké detektivce. Pověstná kostra pod podlahou. Máš představu, kdo by to mohl být?“

„Ne!“ zhrozila se Franziska. „Ale myslím, že pochází z doby, kdy statek obsadili Rusové. Tehdy neplatilo právo ani zákon a lidský život neměl žádnou cenu. Mého dědečka zastřelili přímo na dvoře, když se jim postavil, a…“ Hlas jí selhal. Bolelo ji vracet se do minulosti, vzpomínat na ztráty, které ji potkaly tak brzy v jejím životě.

Jenny vzala do ruky lampu a osvětlila jámu. Dřevěnou tyčí začala šťouchat kolem lebky. Objevily se kameny a další kosti. Pak něco, co vypadalo jako kus hnědé, roztřepené látky.

„Byla to nejspíš žena. Možná už tam leží dlouho,“ dohadovala se. „Třeba nějaký náš prapředek zavraždil manželku a zahrabal ji tady…“

„Neplácej nesmysly!“ ohradila se Franziska. „Něco takového se stává jen v šestákových románech!“

„Jen neříkej, babi!“

Neuvěřitelné, jak necitelně dokáže to děvče mluvit o tak strašlivém objevu. Ale možná je to svým způsobem sebeobrana, i ona musí být otřesená. Na druhé straně nezažila válku se všemi krutými následky. Naštěstí.

„Kriminálka už na něco přijde. Bude lepší, Jenny, když se v té hlíně nebudeš šťourat.“

Jenny vytáhla tyčku a pohlédla nechápavě Franzisce do tváře.

„Ty to chceš hlásit kriminálce? To snad nemyslíš vážně! Víš vůbec, co se tady bude dít?“

„Jinak to nejde, Jenny.“

„Člověče, babi! Jestli se to dostane ven, bude to ve všech novinách. ,Lidské ostatky ve sklepení sídla Dranitz‘ nebo tak nějak. Co myslíš, kolik hostů k nám pak asi přijede na dovolenou? Nebo přijde posedět do restaurace?“

Na to Franziska zatím vůbec nepomyslela. Jenny má samozřejmě pravdu. Až to vyčmuchá tisk, budou mít grandiózní negativní reklamu. Na slavnostní otevření přijde nanejvýš několik senzacechtivých novinářů.

„Jestli chceš slyšet můj názor, měli bychom tu nešťastnici vyhrabat a řádně pohřbít nahoře na hřbitově – tedy pokud je to ženská. Možná tam bude i nějaký chlap,“ dohadovala se Jenny. „To je nakonec jedno. Hlavně to musíme udělat tajně. Bez novinářů. Jestli víš, co myslím.“

Znělo to rozumně, ale mělo to háček.

„Paul Bauer a jeho synové tu kostru viděli. A docela jistě si to nenechají pro sebe. Možná právě teď už dávají tu senzaci někde k dobru.“

„Sakra práce. Tos jim nemohla říct, aby drželi klapačku? Za malý bakšiš by to jistě udělali.“

Franziska zavrtěla hlavou. Mladí Bauerové nevypadali na to, že by dokázali mlčet. Věc se dřív nebo později rozkřikne, na tom nikdo nic nezmění. Ať už v novinách nebo ústním podání – kostlivec ve sklepě dranitzkého sídla bude téma číslo jedna široko daleko.

„Nemáme jinou možnost než to ohlásit.“

Jenny vrhla poslední znechucený pohled do jámy, pak se otočila a s tichým klením kráčela před Franziskou ke schodům.

„To se zvládne, Jenny,“ ujišťovala ji Franziska. Sama ale cítila, že to nezní příliš přesvědčivě. Na vině byly vzpomínky, které ji teď stále naléhavěji přepadaly. Pohled na kostru jako by spustil stavidlo. Události, jež měla za dávno zapomenuté, se draly vší mocí na světlo. Příštích několik nocí nebude spát. To bylo víc než jisté.

Beze slova přirazily dveře, které už nějakou dobu drhly, Franziska zastrčila klíč do kapsy a podívala se na vnučku.

„Nejlepší bude, když tu věc vyřídím hned. Bylo by trapné, kdyby se to policie dozvěděla od někoho jiného.“

Jenny si zhluboka povzdechla. „Dělej, jak myslíš.“

Zatímco se Jenny vrátila ke své gulášové polévce, zamířila Franziska do předsálí restaurace, kam vestavěli recepci s malou kanceláří, ještě ne úplně zařízenou. Zalistovala v seznamu a zvedla sluchátko telefonu pocházejícího ještě z dob NDR.

„Policie Waren,“ ozval se komisní mužský hlas. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Tady je Franziska Iversenová, sídlo Dranitz. Narazili jsme dnes při výkopových pracích ve sklepě na lidské ostatky…“

Mlčení. Zřejmě nedostávají takové hlášení každý den.

„Našli jste mrtvolu?“

„Ano. Kostru.“

„Dobře. Na nic nesahejte. Někoho tam pošleme, paní Iversenová.“

Když Franziska položila sluchátko, měla pocit, že udělala správnou věc. Což nijak nezmenšovalo její obavy. Člověk se může zachovat správně, a přesto si zadělat na spoustu problémů.

V kavalírském domku seděli ještě všichni u stolu. Walter odstrčil talíř, zřejmě už ho informovali, Jenny dojídala polévku a Julča krmila tajně drobky chleba pod stolem žebrajícího Falka. Kacpar pohlédl s očekáváním na Franzisku.

„Pošlou k nám někoho,“ oznámila a posadila se na své místo. Na jídlo ji přešla chuť.

Kacpar přikývl. Vstal a přátelsky pohlédl na stolovníky. „Děkuju za polévku. Musím jít. Mám doma rozdělané plány venkovního areálu.“

Franziska za ním hleděla v zamyšlení. Nebyla z toho mladého architekta moudrá. Zejména ta jeho přelétavost se jí nelíbila, ačkoli ho jinak považovala za slušného a milého člověka. Nejdřív si všichni mysleli, že je zamilovaný do Jenny. Proč by ji jinak následoval z Berlína do téhle pampy? Pak se náhle přiklonil k Mücke a nějakou dobu spolu žili, než se jejich vztah rozpadl. Franziska si vzpomínala, že Mücke se chtěla vdávat, zatímco Kacpar o svatbu nestál. A nakonec to bylo dobře, protože Mücke si mezitím vzala Kalleho a je s ním bezezbytku šťastná. Woronski si potom začal známost s Anne Junkersovou, sekretářkou starosty, ale za pár měsíců se rozešli. Franzisce to bylo líto, protože Annin syn Jörg ke Kacparovi velmi přilnul a všichni doufali, že z těch tří bude šťastná rodinka. Jörgovi teď bylo osm, chodil do třetí třídy a tu a tam se ještě objevil na sídle Dranitz a ptal se po něm. Kacpar s chlapcem vycházel velmi dobře, to se musí nechat. Měl děti rád a uměl to s nimi. K velké nelibosti Jörgovy matky, která zuřila pokaždé, když zjistila, že syn už za ním zase běžel. Anne Junkersová vinila Kacpara z rozpadu jejich vztahu a nechtěla o něm už slyšet. Nu ano, mladý Polák byl – co se soukromého života týče – dost nestálý člověk. Údajně ho poslední dobou častěji viděli s nějakou mladou dámou ze Schwerinu. Franziska takovým řečem nepřikládala valný význam. Jedno ale věděla jistě: Nechce, aby se Kacpar Woronski stal podílníkem na hotelu Dranitz. Takovému kroku bude bránit stůj co stůj, jakkoli je Kacpar vynikající architekt a stavbyvedoucí. Ne. Dranitz musí zůstat rodinným majetkem, a to napořád. Ať je Kacpar její rodině sebevíc zavázán, krev není voda.

Walter jí přinesl z kuchyně talíř polévky. „Pro jistotu jsem ti ten zbytek ohřál.“

Jeho péče Franzisku potěšila. Váhavě sáhla po lžíci. Možná by přece jen měla něco sníst, i když má sešněrovaný žaludek. Walter byl a zůstane klidným pólem v jejím životě. Naslouchal jí, radil, utěšoval a staral se o její zdraví. Risk pozdního manželství, k němuž se před třemi lety odhodlali, se vyplatil. Často přemýšlela, jak by vypadal jejich život, kdyby je od sebe neodtrhla válka a rozdělení Německa. Dům v Berlíně, fotoateliér, děti, velká, šťastná rodina… všechno tohle bylo možné. Dopadlo to jinak, lidský život běží zřídka podle plánu, osud stále znovu míchá karty. Může být ráda, že jim dopřál aspoň tahle poslední, krásná léta spolu.

„Půjdu se vedle učit,“ oznámila Jenny a vstala. „Ty Julčiny hnědé boty jsou ještě u vás, že? Tyhle jsou skrz na skrz.“

Julča poslala matce vzdušnou pusu a sháněla se po pastelkách a bloku. Procházela momentálně malířskou fází, přičemž malovala skoro vždycky velké žluté slunce, dům a několik pajduláků. Ten největší byla ona sama, potom pes Falko a ostatní odstupňovaní podle důležitosti až po velikost mravence.

„Nechceš si na chvilku lehnout?“ zeptal se Franzisky Walter. „Vezmu Julču s Falkem ven, abys měla klid.“

Zaváhala, věděla, že Walter začíná mít problémy s chůzí. Už dvakrát dole u jezera upadl, naštěstí se mu nic vážného nestalo.

„Nechoďte daleko,“ požádala pro jistotu. „A obuj jí holínky.“

Rada byla zbytečná, protože Julča si už nějakou dobu sama rozhodovala, co si oblékne a obuje. Jedině trpělivým přemlouváním se dalo něčeho dosáhnout, v tom byl ale Walter přeborník.

„Večer to probereme,“ poznamenal směrem k Franzisce a vzal Julču za ruku. „Doufejme, že bude příležitost.“

Franziska přikývla. Kolem šesté pošlou Julču vedle k Jenny, tam se ještě podívá na pohádku a půjde spát. Pro Franzisku a Waltra pak nastane čas, kdy u obložených chlebů a sklenky červeného vína prodiskutují události dne.

Franziska sklidila ze stolu a odešla do ložnice, kde se jen zula a oblečená ulehla do postele. Ačkoli venku ani v domě nebylo chladno, lomcovala s ní zimnice. Chvíli poslouchala, jak Walter s Julčou diskutují o tom, proč ona nemá červené holínky jako její kamarádka Annegret, ale jen obyčejné zelené, pak se hlasy vzdálily. Dveře zapadly do zámku a Franziska osaměla.

Nebyl to dobrý nápad uložit se k odpolednímu spánku. To zjistila, jakmile na chvíli zavřela oči. Obrazy minulosti se vrátily, útočily na ni, ovládly její mysl, mučily ji.

Nic nezapomněla. Znovu cítila onu tupou bolest, jako když tehdy s matkou nasedaly na vysoko naložený žebřiňák. Společně s učitelským párem z Východního Pruska utíkali před Rusy. Poté co dostala zprávu o Waltrově popravě – jež se mnohem později ukázala naštěstí jako falešná – byla přesvědčená, že už jí nic na světě nedokáže otřást. Ale když jí zmizelo z dohledu jejich sídlo, jejich pole, na nichž stálo obilí, les s rodinným hřbitovem – tu náhle pochopila, jak bezbrannými se právě staly. Ztratily domov, vlast. Vše, co vlastnily, bylo naloženo na těhle dvou žebřiňácích a za nimi hřímala a rachotila ruská děla. Tehdy ještě netušily, že jim ze spěšně naskládaného majetku nezůstane prakticky nic, ani mladá klisna, ani poslušný hnědý valach. Už první den na útěku je přepadla skupina mužů, byli to čeští a polští dělníci, kteří se po osvobození z totálního nasazení snažili dostat do vlasti. Prožili peklo a brali si, na co přišli – potraviny, oblečení, boty, také polštáře a přikrývky. S matkou a učitelským párem z Východního Pruska jen bezradně přihlíželi, jak jim prohrabují věci, strhávají náklad z vozu a ničí, co nemohou pobrat. Pro mladou Franzisku, která byla dosud jako dcera majitele velkostatku zvyklá na privilegované postavení, to byla úplně nová životní zkušenost. Stali se z nich běženci bez domova vydaní napospas vítězům, špinaví, zavšivení tuláci, které i prostí rolníci, kteří se jim dříve s úctou klaněli, odháněli od svého prahu. A mělo být ještě hůř.

Franziska si povzdechla, vstala z postele a šla se do kuchyně napít. Obrazy ji ale pronásledovaly dál. Zatímco upíjela vody ze sklenice, její zrak bloudil v minulosti. Celé desítky let mlčela, snažila se všechny prožité hrůzy potlačit. Ani s matkou o tom nikdy nemluvila. A ani s Ernstem-Wilhelmem, svým prvním manželem, ačkoli i on byl uprchlík. Chtěli tehdy na všechno zlé co nejdřív zapomenout. Pokud spolu někdy hovořili o minulosti, pak si vyprávěli veselé příběhy, které se i v té bídě tu a tam vyskytly.

O mrtvých na kraji cesty nemluvila nikdy. Ti byli tehdy skoro normalitou. Člověk kolem nich přešel a staral se o vlastní přežití. Pár dní poté, co vyrazili, je dostihla ruská fronta. Vojáci vnikali do selských stavení a na statky, rabovali ve městech a vesnicích. Malá uprchlická skupinka našla s bídou přístřeší u jedné selky. Dostalo se jim i trochy mléka a mouky a ustájení pro koně. Jenže v noci se tajně vytratil učitelský pár, naložili na vůz všechny zbylé zásoby, zapřáhli mladou klisnu a byli pryč. Franziska s matkou tvrdě spaly a podraz zjistily až ve chvíli, kdy k ránu zabušila na dveře tlupa ruských vojáků. Ve vzteku, že nemohou ukořistit šperky ani hodinky, odvlekli chudáka inspektora Heinemanna, který dělal kočího, do zahrady, a tam ho zbili málem k smrti. Mladou selku a Franzisku odtáhli do stodoly. Co se tam dělo, měla Franziska ve vzpomínkách zastřené temnotou. Bylo to jako černá díra, stav nevědomí, něco, co bylo tak nepředstavitelně brutální a ponižující, že se to vzpíralo jejímu vnímání. Jen na bolest si vzpomínala. Ta nechtěla přestat, vystupňovala se do záchvatů horečky a mučila ji ještě několik týdnů. Kdyby s ní nebyla matka, asi by nepřežila. Margarethe von Dranitz překročila padesátku, přivedla na svět čtyři děti, dva synové padli na frontě a zda ještě někdy uvidí svou mladší dceru a manžela, bylo ve hvězdách. O to úporněji bojovala o Franzisčin život. Obětavě o ni pečovala a nasadila všechny síly, aby našla ve Schwerinu nějakého doktora, což se nakonec podařilo. Matka byla tvrdošíjná a statečná bojovnice, nikdy se nevzdávala, ani když později ona a její mladší dcera Elfriede onemocněly tyfem. Byla přesvědčená, že jednou bude zase líp.

V Neustadt-Glewe končila oblast obsazená Rusy. Dál na západ byli Britové a hodně uprchlíků se zoufale pokoušelo dostat z ruské okupační zóny do britské. Britové ale nebyli ochotní příliv uprchlíků přijmout a uzavřeli přístup. Rusové naopak reagovali zuřivě na pokusy o útěk a zavírali prchající do lágrů. Franziska s matkou tomuto osudu unikly, ale jejich cesta na Západ tady skončila. Nezbylo jim nic jiného než se vrátit na Dranitz. Polomrtvé hlady, okradené o všechno, v roztrhaných šatech se vrátily na rodné sídlo a byly rády, že tu našly alespoň Elfriede, Franzisčinu o šest let mladší sestru. Nakrátko ostříhaná a v chlapeckém oděvu zadrhávajícím hlasem vypověděla, co se stalo otci a dědečkovi…

Franziska se znovu zavrtala do peřin a poddala se mučivým obrazům defilujícím před jejím vnitřním zrakem. Otce odvedli a dědečka zastřelili. Panský dům byl plný uprchlíků, obývali všechny jeho místnosti, roztahovali se v něm a jim, majitelům, nechali zaneřáděnou komoru v podkroví. Mezi uprchlíky docházelo často k hádkám, byli to vykořenění zoufalci, navzájem se obviňovali z krádeží. Rvačky byly na denním pořádku. Každou chvíli vnikli do domu ruští vojáci, na příkaz komandanta prováděli kontroly, brali si přitom, co se jim líbilo, ženy odváděli do parku, kde si zřídili tábor, pili u ohňů a halekali své písně. Málokterá žena, od stařen po děti, unikla takovému osudu. Copak němečtí vojáci nedělali stejné věci v Rusku? Teď nadešel čas odplaty.

Franziska se posadila a snažila se utřídit myšlenky. Je možné, že některý z těch uprchlíků už nechtěl přihlížet, jak je jeho žena nebo dcera opakovaně znásilňována? Že se pomstil a oběť tajně zahrabal ve sklepě?

Ulevilo se jí, když slyšela, jak se otevírají domovní dveře. Potřebuje rozptýlení, Julčinu veselou, paličatou letoru, Waltrův chápající pohled, jeho ruku na svém rameni – to všechno jí pomůže zahnat přízraky minulosti.

„Ach, tady jsi,“ konstatoval Walter, když opatrně pootevřel dveře ložnice. „Malá je vedle u Jenny. Ulli přijel a vzal ji s sebou. Nechceš mi dělat společnost v kuchyni?“

Když Franziska vešla, měl už uvařenou kávu a nakrájený koláč, který včera upekla.

„Víš, co mě napadlo?“ zeptal se a přistrčil jí talíř s koláčem.

„Copak?“

„Mohlo by to být něco jako středověký hřbitov dole pod panským domem. Nezmiňovala ses, že tu stál kdysi klášter?“

Sonja

Tři začervení králíci, jezevčík s průjmem, prohlídka a očkování celého vrhu mladých německých ovčáků u Konradiů a předpis dietní stravy pro starého kocoura. Slušný výsledek středečního dopoledne, ale žádný velký výdělek. Kromě toho dostala darem košík se třemi koťaty. Přinesla ho Tine Koptschiková, sestra, asistentka a děvče pro všechno v její ordinaci. Koťata pocházela od její sestřenice, která chtěla nežádoucí přírůstek do rodiny utopit. Nu, Sonja už pro ně najde nějaké umístění. Prozatím ubytovala mourovaté drobečky u sebe v ložnici. Ochotně se nechali krmit lahvičkou s dudlíkem a už přijímali i malé kousky masa. Podlahu vyložila starými novinami, protože ačkoli tu a tam už trefili do krabice s pískem, stejně tak často se stávalo neštěstí.

Odpoledne byla ordinace zavřená a Sonja měla čas podívat se, jak to jde v zooparku. Brzy bude další zasedání představenstva. Tentokrát půjde především o finance, ale i o otázku, zda se mohou konečně pustit do stavby domů a výběhů pro místní drobná zvířata. Spolek čítal už skoro pět set členů, z nichž většina byli pasivní podporovatelé, někteří ji ale štvali slabomyslnými nápady, jako je chov slonů, hrochů, lvů a opic. Naštěstí bylo představenstvo složeno z rozumných lidí, kterým byly takové nesmysly pro smích. Franziska zaujala tento rok nově post zapisovatelky, Gerda Pechsteinová se dál starala o pokladnu, Sonja fungovala jako místopředsedkyně. „Prezidenta“ dělal nadále Kalle Pechstein. Byl už podruhé opětovně zvolen a funkci vykonával s nadšením stejně jako dřív. Na Kalleho bylo spolehnutí, tedy pokud si ho Mücke zrovna nenárokovala pro sebe.

Samozřejmě začalo zase pršet, na cestě k autu zaparkovanému v ulici zakryla Sonja čerstvě vytištěné plakáty, které nechala zhotovit ze svých akvarelů, dvěma igelitovými taškami. Sonja byla vášnivá a velmi talentovaná malířka a její rozmnožené obrázky se v malém krámku zoologické zahrady dobře prodávaly. Poněkud pracně otevřela dvířka bleděmodrého renaultu a narovnala plakáty na zadní sedadlo. Letité auto občas stávkovalo, nerado startovalo a spotřebovávalo příliš mnoho benzinu, jenomže na nové momentálně neměla. Mohla jen doufat, že to staré ještě chvíli vydrží. Osmdesát tisíc kilometrů není pro kvalitní motor zase tak moc.

Cestou k Zoo Müritz projížděla kolem řady nově postavených domů, elegantních šedobílých kostek, jaké si tu teď oblíbili a obdivovali. S luxusním vnitřním vybavením, otevřeným krbem, saunou ve sklepě a supermoderní vestavěnou kuchyní. To bylo něco docela jiného než byty v předválečných činžácích s kamny na uhlí a čtyřmi patry bez výtahu, zato ale s nájemným za pár marek. Mnohé z těchto starých domů mezitím skoupili soukromníci, renovovali je a tomu pak také přizpůsobili výši činže. Sonja byla skeptická. Kdopak z Warenu si asi může dovolit bydlet v těhle superluxusních šedobílých krabicích? Činže v nich musí být přímo astronomická. Ale třeba se sem nastěhuje pár bossů s rodinami a koupí si roční předplatné do zoologické? Snít přece není zakázáno…

Příjezd do zooparku byl stále ještě nezpevněný, auto se smekalo po mokré hlíně, drkotalo přes kořeny a rozstřikovalo vodu z louží. To jim moc návštěvníků nepřiláká. Kalle musí aspoň ty díry zasypat štěrkem. Bernd Kuhlman jim přenechal kousek najatého pozemku na pěší cestu od parkoviště ke vstupu. Nic za to nechtěl, vše bylo založeno na sousedské vstřícnosti a Sonja se revanšovala tím, že zadarmo ošetřovala jeho zvířata. K pěti kravám, které mu postoupil Kalle, si Bernd pořídil další čtyři, k tomu choval slepice a husy. Také Artur a Zuzanka, Kalleho oblíbená prasátka, tu spokojeně dožívala podzim života, jen jejich potomstvu občas sáhli na krk. Bernd jezdil pravidelně na trh ve Warenu a nabízel kromě zeleniny, sýrů a chleba také masné výrobky z vlastní porážky.

Parkoviště bylo celkem v pořádku, zpevnili ho kameny a štěrkem a upevnili tu informační tabule a směrovky. To všechno byla Kalleho vlastnoruční práce. Zejména na informační tabule opatřené šindelovou stříškou byl patřičně hrdý. Bohužel jim nějací vandalové v létě jednu z tabulí podpálili a rozdupali odpadkové koše. Bylo to k vzteku, stalo se to přes noc a pachatele nikdo neviděl. Kalle s kamarádem Wolfem Kotischkem tu na ně pak tři noci číhali, ale nikdo se už neukázal. Což bylo pro všechny zúčastněné to lepší řešení, protože Kallem lomcovala neovladatelná zlost a pánbůh s tím, kdo by se mu dostal pod ruku.

Stará olejna, která získala podle plánů Simona Strassnera přístavbu a dvě malé vedlejší budovy, splňovala několikerý účel. Byla zde pokladna, kde se prodávaly vstupenky, hned vedle se nacházela prodejna s knihami, upomínkovými předměty, plyšáky, dětskými hračkami a ručně zhotovenými výrobky ze dřeva. Ty vyráběli Krischan Mielke a Helmut Stock. Před Vánocemi se výborně prodávaly, nejvíc malé dřevěné sáňky, na něž Gerda Pechsteinová, Kalleho matka, upevnila vlastnoručně vytvořené vánoční hvězdy. Momentálně se tu bohužel nic moc nedělo, první teplé jarní dny na sebe nechávaly čekat, les byl holý a cestičky plné kaluží. Kiosek, kde v prosinci prodávali horký punč a opečené klobásy, byl od ledna zavřený a čekal na novou sezonu. Tento rok by měl být vydlážděný prostor před kioskem zastřešený, aby návštěvníci za deště nelezli s klobásami a hranolky do prodejny a neumastili vystavené knihy.

Sonja nebyla s vývojem zooparku příliš spokojená. Hosté se zajímali mnohem víc o nabídku jídla a pití než o informativní tabule o místní zvířeně. Návrh některých členů spolku pořádat zde narozeniny pro děti a rodinné oslavy, aby vydělali nějaké peníze, rozhořčeně odmítla. Nejsou žádný lunapark, nýbrž osvětové zařízení, které má informovat o zdejší přírodě a pomoci ji tak udržet.

Před okénkem pokladny se činila Gerda Pechsteinová s vědrem a koštětem a snažila se sedřít z dlaždic bílošedé flekance. Každou chvíli sem našlo cestu několik racků od jezera Müritz, protože pár pitomců je tu v létě krmilo drobky pečiva. Sonja se na létající návštěvníky nezlobila, doufala dokonce, že by tu rackové mohli zahnízdit, což by pro zoologickou mohlo být další obohacení. Hnízdiště by ovšem museli na jaře pro návštěvníky uzavřít, protože rackové stavějí svá hnízda na zemi…

„Tak jak to vypadá?“ zavolala nahlas.

Gerda, která stála otočená zády a neviděla Sonju přicházet, sebou trhla. „Fuj – tys mě ale vylekala! No, jak vidíš. Bída je to. Jedna rodina ze Stralsundu tu byla, stěžovali si, že tu nemáme slony a tygry. Pak chtěli všichni párky s hranolkama, a když je Tillie ohřála, rozmysleli si to. Že prý děti párky bez kečupu nejedí.“

S návštěvníky si holt někdy užili. Hlavně ti jejich rozmazlení haranti. Tohle nechtějí, tamto nejedí. Ale děti za to nemůžou, na vině jsou rodiče, že jim všechno dovolí. Na druhou stranu jsou i báječné děti. V dětském zoo koutku si nadšeně hrají s malými kozičkami, objímají je a nechtějí se s nimi rozloučit. Přičemž většina koz jsou prožrané bestie, kterým jde hlavně o kornouty s krmením. Ty jsou k zakoupení u pokladny, ničím jiným se zvířata krmit nesmějí.

„Hlavně že zaplatili vstupné,“ uklidňovala ji Sonja. „O Velikonocích budou prázdniny, to jistě přijde spousta lidí.“

Gerda drhla zvlášť nepoddajný flekanec po raccích.

„Pak přišli ještě dva mladí s batohama, jsou tu někde na okružní cestě. Sympatická dvojice, ptali se, jestli jsou tu rysi a vlci. Snad kvůli fotografování do nějakých novin.“

Konečně dobrá zpráva. Reklama v novinách je vždycky vítaná.

„A dva starší chlapi byli u pokladny. Ornitologové. Ubytovali se ve Warenu, chtějí tam pozorovat nějaké vodní ptáky. Ale hned zase odešli…“

„Jak to?“

Gerda zadýchaně ustala v práci a nespokojeně si prohlížela výsledek svého úsilí. Skvrny od ptačího trusu zbledly, ale na šedivých dlaždicích byly stále viditelné.

„Protože jim vadil ten smrad. Proto.“

„Smrad?“

„Jasně. Copak to necítíš?“ divila se Gerda.

Teď, když to říkala, si i Sonja uvědomila štiplavý zápach. Přicházel ze sousedního pozemku. Zaclonila si rukou oči. V dálce objevila Bernda Kuhlmanna, jak s koňmi zaorává biologické hnojivo zvané kejda.

„Fuj!“ Pokrčila nos a zavětřila. „V tom je snad i prasečí hnůj,“ dohadovala se se znalostí věci.

„No jasně. Někam to dávat musí…“

Sonja pokrčila rameny a prohlásila, že by lidi neměli být tak cimprlich. Za dva dny bude po smradu. Ale jistě – lidi si raději koupí levnou zeleninu v supermarketu vypěstovanou na umělých hnojivech a narvanou pesticidy.

V prodejně Irmi Stocková právě utírala prach a přerovnávala věci ve vitrínách. Měla na sobě tlustý svetr – uvnitř byla zima, protože na stará kanonová kamna si kromě Kalleho nikdo netroufl. Helmut Stock, který tu také pracoval, tvrdil, že ten krám jednou vyletí do povětří, a proto je nejvyšší čas koupit nová kamna. Nebo ještě lépe nainstalovat etážové topení, aby bylo příjemně teplo ve všech místnostech.

Jo, entuziasmus jejích spolubojovníků nezná mezí. Každý má plnou pusu řečí, ale když dojde na financování, jsou najednou všichni zticha. Zoopark Müritz se navzdory zapojení mnoha členů spolku pohybuje hluboko v červených číslech. Kdyby nedostávali pravidelně soukromé i veřejné příspěvky, museli by to dávno vzdát.

„Hezky to děláš, Irmi,“ pochválila ji Sonja. „Nechala jsem vytisknout ještě nějaké plakáty. Jsou tam i dva nové motivy.“

„Výborně!“ zvolala Irmi a dál se zalíbením rovnala malé dinosauříky z umělé hmoty. „Včera jsem prodala dva poslední. A víš, kdo si je koupil?“

Sonja pokrčila rameny. Odkud to má vědět?

„Pan Strassner tu byl. S novou přítelkyní.“

„Ne, vážně?“

Neuvěřitelné! Sonja cítila, jak se jí zmocňuje vztek. Tak ten frajírek z Berlína se nejdřív vnutí za člena spolku a velkohubě slibuje, že samozřejmě zadarmo vypracuje plány na přestavbu staré olejny a poskytne stavební materiál, a pak jim pošle tučnou fakturu, a ještě vydírá svou bývalou přítelkyni Jenny a její babičku. Mizera je to! Později se za své neoprávněné požadavky několikrát omluvil a opravdu se mu podařilo získat svým šarmem srdce soucitných spolkových dam. „Chudák pan Strassner,“ slyšela Gerdu Pechsteinovou vykládat Irmi Stockové. Gerda básnila o tom, jaký je pan Strassner milující otec. Každé dva týdny jezdí na Dranitz, bydlí v inspektorské vile a bere na procházku svou malou dcerku. Je prý smutné dívat se na to, jak zatvrzele se k němu Jenny chová. Není divu, že se pak musí odškodnit s jinou. Že už je to v pořadí třetí, to milým dámám nijak nevadilo. Pro Irmi a Gerdu to byl jen důkaz, že pan Strassner v jádru pořád miluje jenom Jenny. Matku své rozkošné dcerušky Julie.

„Prodalas mu ty plakáty aspoň za dvojnásobnou cenu?“

„Jistěže ne!“ pohoršila se Irmi. „Ale strčil nám do kasičky nějakou bankovku.“

Sonja si odpustila poznámku, že si tu bankovku může klidně strčit někam jinam. Irmi byla panem architektem s šedivými skráněmi bezezbytku uchvácená a Simon byl navíc platícím členem spolku. Člověk se s ním chtě nechtě bude muset nějak srovnat.

„Kde je vlastně Kalle? Myslela jsem, že chtěl opravit plot u mývalů,“ změnila téma.

Gerda mezitím na toaletě pro návštěvníky vylila vodu a uklidila do komory koště s kbelíkem. Promrzlá se vrátila do prodejny a třela si ztuhlé prsty.

„Kalle musel pro nějaké cetky do Warenu,“ vysvětlila rozmrzele. „Pro Mücke do jejího obchodu. Tak je to vždycky. Jakmile Mücke zavolá, nechá všechno ležet a běžet a je jí k dispozici.“

Sonja na to nic neřekla. Gerda Pechsteinová vychovávala syna sama, jeho otec se svého času „vytratil“. Že se teď o Kalleho musí dělit se snachou, jí vůbec nešlo pod nos. Zejména když se Mücke ukázala jako dobrá matka a ještě lepší obchodnice a Kalle svou nejmilejší bezmezně obdivoval.

„Vždyť je to tak správně!“ nechala se slyšet Irmi se svou typickou bezohledností. „Mücke je pracovitá holka a Kalle to dovede ocenit. Ne jako někteří jiní…“

Sonja si povzdechla a rozhodla se zajít ještě za Berndem Kuhlmannem, který už byl se zaoráváním skoro hotov. Teď začne Irmi nadávat na Jürgena Mielkeho, s nímž její Elke odešla před pár lety na Západ a který si tam pak našel jinou. Elke se začátkem ledna vrátila k rodičům. Chudák holka si to všechna vzala příliš k srdci a trpěla depresemi.

„My počkáme ještě na ty dva s ruksakama!“ zavolala za ní Gerda. „Jakmile budou zpátky, zavřeme to tu. Dneska už nejspíš stejně nikdo nepřijde.“

Sonja souhlasně přikývla a vstoupila na dřevěnou lávku vedoucí přes potok na Kuhlmannovu louku a zeleninová políčka. Bernd právě nakládal pluh na kola, aby ho koně mohli převézt po lesní cestě do kolny. Jeho ekologické hospodářství, které tu už tři roky provozoval, trpělo mimo jiné tím, že mu chybělo centrální místo, kde by měl koně, stroje, stáje a bydlení pod jednou střechou. Franziska Iversenová mu sice odstoupila kus pozemku, kde si postavil chalupu a chlév pro krávy, za ostatními pracemi ale musel vážit dalekou cestu. Zaměstnával řadu mladých lidí z okolí, slušně je platil, ale Sonja pochybovala, že by se mu hospodářství rentovalo. Pravděpodobně mu brzy dojdou úspory, pokud se tak už nestalo, a pak si bude muset položit vážnou otázku, zda bylo rozumné zavřít advokátní kancelář v Hannoveru a začít nový život jako ekologický zemědělec. Sonje ho bylo líto. Měla toho nevzhledného, ale inteligentního a rovného člověka, který s takovou odhodlaností bojoval na ztracené pozici, docela ráda. Chtěla by mu nějak pomoct, ale neměla mnoho možností.

„Ahoj, Sonjo!“ zavolal na ni. „Promiň, že ti odháním klientelu, ale musí to být. Brzy začne vegetační období…“

Sonja překročila několik brázd a dostala se na louku, kde se šlo už líp. „Nic se neděje,“ mávla rukou. „Vždyť jsme na venkově. To k tomu patří. Co budeš sít?“

Pohladila obě klisny po hladké šíji a zjistila, že jsou zpocené. Orba byla pro staré dámy pěkně namáhavá. Bernd je před třemi lety s andělskou trpělivostí naučil pracovat na poli, od té doby se nechaly poslušně zapřahat do pluhu, tahaly brány i vůz a zdálo se, že v tom dokonce našly potěšení. „Chci zkusit kapustu, růžičkovou kapustu a kedlubny. Pár řádků mrkve a ředkviček po okraji.“

„A salát?“

Bernd se usmál a otřel si kapesníkem prsty, než jí podal ruku.

„Tady ne. Je to moc daleko od domu. A pak to všechno vyroste najednou…“

Minulý rok nestíhal salát sklízet. A nakonec ho musel prodat pod cenou, protože i ostatní pěstitelé měli nadprodukci. Velkou část úrody pak rozdal nebo zkrmil.

„Brunhilde byla dnes ráno nějaká divná,“ vzpomněl si. „Bylo by fajn, kdyby ses na ni mohla podívat. Myslím, že už se bude telit.“

„Dobře,“ přikývla Sonja. „Zajedu tam hned. Žrala?“

„To jo. Ale byla taková neklidná a ve výběhu si lehala.“

Brunhilde byla jednou z dojnic, které Kalle svého času zachránil před porážkou, když se družstvo zbavovalo zvířat. Že ještě bude moct mít tele, tomu nikdo kromě Kalleho nevěřil. I Sonja, která prováděla inseminaci, byla překvapená, když později zjistila, že Brunhilde opravdu zabřezla. Zbývalo jen doufat, že tele bude zdravé a přijde na svět bez komplikací.

„Ještě rychle obstarám koně. Sejdeme se ve stáji!“ zavolal za ní Bernd, když už byla zpátky na lávce. Zdál se jí unavený. Práce v hospodářství nebrala konce, zejména teď na jaře nebyl čas na odpočinek. Bylo otázkou, jak dlouho ještě tenhle zápřah vydrží. Táhlo mu na padesátku a nikdy dřív fyzicky nepracoval. Byl ale houževnatý, a to se jí líbilo. Bernd Kuhlmann se jí vůbec líbil víc, než si byla ochotná přiznat. Dlouhá léta byla přesvědčená, že ji muži nezajímají. Především ne eroticky. Ženy ovšem také ne. Smířila se s tím, že je taková, jaká je, a věnovala se jiným věcem – studiu, své ordinaci, a hlavně svému velkému projektu Zoo Müritz. Jenže v poslední době měla pocit, že tenhle zapálený bio pěstitel začíná její přesvědčení nabourávat. Vyvolával v ní emoce, jako je obdiv a touha být mu nablízku. I tělesně… Ne, na takové věci nesmí myslet. Protože Bernd o ni jistě zájem nemá. Aspoň ne… tělesný.

Otřela si hlínu z bot o trávu, zahalekala přátelské „čus“ na Gerdu, Tillii a Irmi a zamířila na parkoviště. Berndova chalupa a stáj stály na druhé straně jezera naproti panskému domu. Krávy se pásly na několika pastvinách a v tomhle roce by mělo přibýt pět telat, čímž se stáj dostane na svou hraniční kapacitu. Bernd kladl důraz na to, aby jeho krávy stály v boxech jen na dojení, jinak jim dopřával volný pohyb po stáji, aby spolu mohly „komunikovat“. Ke konfliktům většinou nedocházelo, jen Tusnelda měla občas pocit, že musí ty čtyři nové tyranizovat.

Sonja trápila svého renaulta podmáčenou polní cestou ke stáji. Udivilo ji, že žádná z devíti krav není vidět ve výběhu. Před sýrárnou stála blonďatá Rosemarie Lauová, která dřív pracovala v pekárně ve Warenu a teď pomáhala Berndovi s výrobou jeho dvou druhů sýra. Manžel jí před rokem zemřel na rakovinu a Rosi byla ráda, že má práci aspoň na pár hodin denně, protože musela živit dvě dospívající dcery. Bernd si výrobu sýrů osvojil v rychlokurzu, Rosi sám zaučil a praktické zkušenosti sbírali společně. Dvakrát v týdnu jezdili prodávat bio produkty na trh do Warenu.

Sonja zastavila přímo před sýrárnou. Rosi byla ubrečená, v ruce žmoulala papírový kapesník. Ouvej – tady se něco asi krutě nepovedlo! Proč ji Bernd nezavolal hned ráno? Mohla třeba ještě zabránit nejhoršímu.

Nazlobeně vystoupila, vyndala z kufru svou černou tašku a obrátila se na Rosi. „Copak? Narodilo se mrtvé?“

Rosi popotáhla a utřela si oči. Pak vzala Sonju za loket a táhla ji do stáje. „Pojď se podívat! To je neskutečné!“

Uvnitř je uhodila do nosu známá teplá vůně. Sonja poznala okamžitě, že do vůně kravského hnoje se ještě něco mísí. Byl to lehce vyčpělý zápach krve a ještě něčeho – novorozeného telete. Vidět zatím mohly jen zadky osmi černobílých krav, které se tísnily v rohu a rozrušeně pofrkávaly.

„Všechny vítají nové telátko,“ škytla Rosi a znovu se vysmrkala. „Jako jedna velká rodina. A Brunhilde, ta naše holka…“

Sonja ji nechala stát a zamířila rychle slámou a hnojem k tlačícím se dojnicím. Odsunula dvě od sebe – a spatřila ten zázrak. Vlastně dva zázraky, totiž zasloužilou Brunhilde, která už zase stála pevně na všech čtyřech, a vedle ní černočerné, čerstvě narozené tele. S vysoko zdviženou hlavou a lesknoucíma se očima hledělo užasle do matného světla stáje, a když ho matka olízla svým drsným jazykem, nepřekotilo se, ale statečně zatlačilo proti. Jeho tety ho střídavě očuchávaly a olizovaly, jakmile jedna ustoupila, natlačila se na místo druhá. Čtyři nové byly všechny letos poprvé březí, stará Brunhilde je ale všechny předešla.

„No… to je paráda!“ vydechla Sonja.

Prohlédla nejprve Brunhilde. Rodička se zdála naprosto v pořádku, nekrvácela, rodidla nebyla poraněná. Teplota normální. No prosím! Poplácala ji uznale po šíji, čemuž Brunhilde nevěnovala nejmenší pozornost, neboť byla zcela zaujatá svým přírůstkem. Sonja malému vydezinfikovala pupík a při té příležitosti zjistila, že jde o býčka. Škoda, protože tím byl jeho osud zpečetěn. Malý černý býček se nebude těšit dlouhému životu.

Za nimi zavrzala vrata a objevil se Bernd. Když uviděl čiperné tele, v první chvíli oněměl radostí. Pak se sehnul a opatrně natáhl ruku, aby ho pohladil po vlhké srsti.

„Je to býček,“ řekla tiše Sonja. „Matka i syn jsou v pořádku.“

Dojalo ji, když viděla, jak Berndovi stéká po tváři slza. Přešel k Brunhilde, pohladil i matku a ta na okamžik přestala s olizováním telete, aby si vychutnala dotyk hospodáře. Neuvěřitelné, jak ten člověk umí zacházet se zvířaty. A přitom proseděl dvacet let života v kanceláři nad paragrafy. Jaké mrhání talentem!

„Páni,“ promluvil konečně a musel si odkašlat. „Páni, už jsem si myslel, že oba…“

Dojetím se odmlčel a polkl. Sonja přitáhla kbelík mléka pro Brunhildu, matka se musela posilnit. Všichni pak přihlíželi, jak se býček staví na nohy, nejprve na zadní, pak na přední. Několikrát upadl na slámu, až se mu přece jen podařilo udržet na tenkých, široce rozkročených nožkách a vydat se hledat matčino vemeno. Našel ho naštěstí okamžitě.

„To se musí oslavit!“ usoudila Rosi, když vyšli před stáj a Sonja si uklidila tašku zpátky do auta. „Posaďte se, něco tu mám.“

Pod okny sýrárny stála lavička, za níž Bernd vysadil popínavou růži. I takovým věcem se věnoval, navzdory množství práce. Dokonce natloukl na zeď dřevěné laťky, aby růže lépe šplhala do výšky. Minulý rok kvetla – růžově. Sonja se posadila vedle Bernda. Krátce nato se vrátila Rosi s lahví a třemi sklenkami na vodu a všem nalila.

„Třešňovice. Mám ji od Anny Loopové. Dáme si k ní kousek sýra. To je něco pro chlapy.“

Ach jo, pomyslela si Sonja. Vůně jí silně připomínala schwarzwaldský třešňový dort Tine Koptschikové. Ani Bernd se netvářil nadšeně, ale přiťukli si a zvrátili do sebe čirou, lehce olejovitou tekutinu.

„Na Brunhilde!“ zvolal Bernd.

„A na toho malého černého ďáblíka!“ smála se Rosi.

„Na tebe a tvé hospodářství!“ přidala se Sonja nadšeně. Bernd poněkud překvapeně vzhlédl a rozpačitě se usmál. Sonje se udělalo mdlo. Zašla moc daleko? Cítila potřebu svůj spontánní výrok nějak vysvětlit.

„Zdravé tele zjara je dobré znamení na celý rok.“

„Máš pravdu,“ přitakal a otáčel skleničkou v prstech. „Víš co? Budu mu říkat Black Jack.“

Sonja mlčky přikývla. To byl celý Bernd Kuhlmann. Dát jméno zvířeti, které půjde za pár týdnů na porážku.

„Bude z něj statný chlapík,“ rozplýval se dál Bernd. „Už teď má pořádnou sílu, nezdá se ti?“

Sonja se na něj překvapeně podívala. „Snad tu nechceš chovat býka?“ zeptala se.

„A proč ne?“

Sonja neodpověděla a podívala se na Rosi. Ta svraštila čelo a opatrně poznamenala, že v družstvu býčky nějakou chvíli vykrmovali. Bylo na nich pak víc masa.

„Nechám si ho na chov,“ vysvětlil Bernd. „Holkám se bude jistě líbit,“ zasmál se.

„Ty chceš oplodňovat krávy opravdovým býkem?“

„No jasně. V přírodě to tak přece chodí, ne?“

Nech ho být, myslela si Sonja. Sám se přesvědčí, jaký si na sebe upletl bič. Je to všechno věc zkušenosti.

„No tak hodně štěstí,“ popřála mu. „Black Jack – moc hezké jméno pro budoucího vládce pastvin.“

Jenny

„No podívej se na to!“

Max Krumme u okna kiosku šermoval rukama jako rozezlený skřítek. Málem katapultoval ven zelenou pet lahev s limonádou Waldmeister.

„Nerozčiluj se, Maxi,“ mírnil ho Ulli. „Kluci jsou bez práce, nedostali se do učení…“

V noci tu zase řádili vandalové. V tábořišti rozkopali odpadkové koše a poškodili karavan, který si tu jedna rodina z Rostocku odstavila přes zimu. Ještě hůř ale dopadl kiosek. Výtržníci zapálili složené stoly a židle a od nich chytla jedna stěna nově zbudovaného kiosku. Na bílém laku zůstala ošklivá hnědá mapa. Teď na jaře, kdy se kemp teprve rozjížděl a bylo tu málo hostů, si tu mohla mládež, která se po revoluci cítila přehlížená a ponechaná sama sobě, nerušeně vybít svou frustraci – nejlépe na těch, kteří to někam dotáhli.

„Vím přesně, kdo to byl!“ nadával Max. „Ti dva odporní alkoholici. Ksindl jeden. Práce jim nevoní, ale závidí, když si někdo něco vybuduje. Nejlepší je rovnou to zničit…“

Jenny bylo starého muže líto. Rozčiloval se víc, než bylo zdrávo. Za poslední měsíce hrozně zhubl, nos mu trčel z propadlého obličeje a jeho uši jako plachty se zdály ještě větší. Ulli se jí před několika týdny svěřil, že si o něj dělá vážné starosti. Max ale tvrdošíjně odmítal jít k lékaři.

Až to přijde, tak to přijde, řekl mu prý. Ale kdy to bude, to rozhodnu já, a ne nějaký čičmunda v bílým plášti.

„Strejdo Maxi,“ zaslechla žadonící hlásek své dcery. „Máš pro mě čokoládovou zmrzlinu?“

Maxova zlost byla v mžiku tatam. Vyklonil se ven, aby malou, která stála pod oknem, lépe viděl.

„To víš, že mám, zlatíčko. S oříškama, nebo jenom čoko?“

Julia byla jeho miláček. Údajně mu připomínala jeho starší dceru Elly, ta prý měla jako dítě také nazrzlé vlasy, s věkem se jí ale změnily na blond. Obě dcery Maxi Krummovi zazlívaly, že prodal pozemek u jezera Ullimu. Od té doby, co se o tom dozvěděly, s ním přestaly komunikovat. Jen syn občas zavolá, ale jejich rozhovory jsou krátké a úsečné. Jeho rodinou teď byli Ulli, Jenny a Julča. S nimi se cítil šťastný a spokojený.

„Čoko,“ žádala Julča, a přitom se vytáhla na špičky, aby zkontrolovala, zda Max vyndává z mrazáku tu správnou zmrzlinu. „Tu modrou, ano? Ne tu červenou, ta je moc malá.“

„Jakpak se říká?“ napomenula ji Jenny.

Julča pohlédla svýma modrýma očima trochu nejistě na matku a dodala ke své žádosti známé kouzelné slůvko.

„Prosím!“

Max se rozzářil na celé kolo a podal jí modrý kornout.

„Prosím pěkně. Nech si chutnat!“

Julča přijala zmrzlinu a volnou rukou se pokoušela otevřít zelený chlebník, který nosila do školky. Ulli jí přispěchal na pomoc, podržel zmrzlinu a rovnou ji rozbalil. Julča mezitím vytáhla z taštičky složený list papíru a zvedla jej vysoko nad hlavu, aby na něj Max z okénka dosáhl.

„To jsem ti namalovala.“

Starý muž dojatě rozložil papír a prohlížel si umělecké dílo. Bylo na něm veliké žluté slunce, dům a před ním pes. Vpravo od něj plachetnice s trojúhelníkovou plachtou. Trošku neuměle nakreslené, ale jednoznačně představující jezero Müritz s loďkami.

„Nádhera,“ pochválil její veledílo Max. „To si pověsím do obýváku, hned nad pohovku.“

Julča spokojeně přikývla a dál lízala zmrzlinu. V Maxově obýváku už byly všechny stěny ověšené Julčinými kresbami. Bude těžké najít ještě nějaké volné místo.

„A copak máte vy tři dneska v plánu?“ zajímal se Max. „Procházku podél břehu? Na koupání to ještě není, z té studené vody by si člověk uhnal smrt.“

„Já bych měla chuť na malou projížďku hausbótem,“ prohlásila Jenny a pohlédla s výzvou na Ulliho. „Jenom na hodinku. Krásně svítí sluníčko.“

Ulli nebyl nápadem nijak nadšený. Zastínil si dlaní oči a pohlédl na třpytící se vodní hladinu. Protáhl obličej a poznamenal, že je dost větrno a hausbót by měl co dělat.

„Nepovídej.“ Jenny se k němu přivinula. „I s tím nejlepším námořníkem z celého Meklenburska?“

„Klidně by z toho mohly být dvě nebo tři hodiny, Jenny.“

„No a?“ naléhala a políbila ho na tvář.

„Musíme se učit matiku, děvče. Za chvíli budou písemky.“

Jenny si povzdechla a odhodila si dozadu rezaté kudrliny, které jí vítr neustále vracel do tváře.

„Dneska je neděle a v neděli se nepracuje.“

„Jak kdo,“ namítl Ulli s výmluvným pohledem na Maxe. „Pan majitel kiosku to jistě vidí jinak.“ Pravdou bylo, že Max měl právě o víkendech největší obrat. „Konec výmluv, Jenny. Zítra budeš unavená, pozítří budeš muset pomáhat babičce, pak tě bude zase bolet hlava a ejhle – budou tu zkoušky. Ne, nejdřív učení, a jestli zbude čas, půjde se na loď.“

„Jak poroučíte, kapitáne!“ zasalutovala Jenny. „Máš pravdu. Jen kdyby to nebyla zrovna ta matika… Jak já ji nesnáším!“

„To se poddá, Jenny! Maxi, můžeme ti tu nechat Julču?“

Starý muž radostně přikývl. „Aspoň budu mít pomocnici. Jen pojď dál, Juli. Můžeš rovnat žvýkačky nebo obsluhovat zákazníky. A mám tady taky šumáky. Zelené a žluté. A brčka…“

Julča protáhla obličej a zašilhala po Ullim. Maxe Krummeho měla ráda, ale Ulliho zbožňovala. Vůbec se jí nelíbilo, že chce být zase s mámou sám a ji posílají pryč.

„Musíme se s maminkou učit počítat,“ domlouval jí Ulli. „To je moc nudná věc. Až budeme s učením hotoví, vyjedeme si všichni společně na vodu, ano?“ sliboval.

„Ne, teď.“ Julča si dupla nohou a Ulli na to neměl co říct. Až když Jenny pohrozila, že pojedou zpátky na Dranitz, jestli nepřestane odmlouvat, podvolila se.

„Obtočila si tě kolem prstu,“ vyčetla pak Jenny Ullimu, když přicházeli k domu. „Nesmíš jí na všechno přistupovat.“

Max Ullimu postoupil celé podkroví, takže vedle ložnice vznikl malý obýváček s kuchyňským koutem a kancelář. Ullimu se tu líbilo. Bylo to sice poněkud stísněné, ale zato odtud měl fantastický výhled na jezero.

„Ale ne,“ bránil se Ulli. „Však ona ví, co si smí dovolit. Jenom to zkouší. To je přece u dětí normální, ne?“

Jenny byla jiného mínění. Neměla chuť dohadovat se s dcerou o každou maličkost. Ani ve školce to tak nechodilo. Co řekla Mücke, to platilo. A je to tak správně. Když byla Jenny malá, lidi z bytové komuny s ní vždycky hodiny „diskutovali“, protože byli toho názoru, že dítě má rozvíjet vlastní osobnost. Jenomže jediné, co se přitom naučila, bylo, že dospělí mají vždycky pravdu. I když slovní duel s ní prohráli, stejně si nakonec udělali, co chtěli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Časy se mění.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.