Patricia Gibneyová

Stará tajemství

Kalibr

Přeložila Lenka Faltejsková

THE LOST CHILD

Copyright © Patricia Gibney, 2017. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

ISBN 978-80-242-6776-0

Kathleen a Williamovi Wardovým, mým rodičům, za lásku, podporu a povzbuzení.

Sedmdesátá léta: Dítě

„Buď potichu, prosím tě. Už nebreč.“

„Ale… ublížila mi. Chci zpátky k naší druhé mamince.“

„Ššš. Ššš. To já taky, ale když budeme hodní, tahle maminka nám neublíží. Musíš být moc, opravdu moc hodný.“

Další pláč. „Jenže když mně to nejde. Mám hlad.“ Škyt.

„Hlavně nezačínej škytat. To ne. Strašně ji to rozčiluje.“

Obejmu hubené drobné tělíčko svého dvojčete a zadívám se do černého prázdna. Je tu tma. Když tahle maminka zhasnula na chodbě, dokonce i tu malou škvírku v zámku vyplnila černota. Opřu se o sáček vysavače, chci si z něj udělat polštář pod hlavu, ale je moc boulovatý. Jsem kostnatá a v místě, kde se mi hlava mého bratra opírá o rameno, mě brní a píchá.

Mám křeče, nemůžu se pohnout. Pro dospělého člověka by asi tíha mého dvojčete, které na mně leží, nic nebyla, ale mě zmáhá.

Ze stropu se mi na nos spustí pavouk. Vykřiknu. Bratr se mi vytrhne, hlasitě narazí hlavou do zdi. To už ječíme oba.

V těsném prostoru skříně na chodbě se naše výkřiky hlasitě rozléhají. Ani jeden nevíme, proč ten druhý vyvádí. Ani jeden nedokáže toho druhého utišit. Ani jeden nevíme, kdy ta hrůza skončí.

A pak… se otočí klíč v zámku.

Carrie Kingová si rukama zacpe uši. Zmlknou už někdy? Věčně brečí, ječí, natahují. Smradi. Po všem, co pro ně udělala. Vzdala se drog. Přestala pít. Stala se někým jiným. Kvůli nim. Aby je získala nazpátek. Musela to udělat, zvlášť po těch předchozích, které jí sebrali. Tolik o ně bojovala.

„Ticho!“

Odzátkuje láhev whisky a nalije si sklenku. O dva loky později cítí, jak se jí v žilách rozlévá teplo. Tak je to lepší. Přesto je pořád slyší. Další hlt.

„Dost!“ Vyběhne z kuchyně a uhodí do dveří skříně na chodbě.

„Řekla jsem ticho! Jestli ještě ceknete, oba vás zabiju,“ zařve.

Opře se o bílou překližku, hruď se jí prudce zvedá a klesá po té námaze. Naslouchá přes bušení svého srdce. Stále pláč, ale tišší. Jen slabé naříkání.

„Díkybohu,“ oddechne si. „Konečně klid.“

Dovleče se zpátky do kuchyně, na bosá chodidla se jí lepí špína a drobky. Postaví se k přeplněnému dřezu, podívá se špinavým oknem ven, spolkne tabletu LSD. Spíš by potřebovala ubalit. Vytáhne z kapsy u sukně sáček s marihuanou, ubalí si joint a dvakrát rychle za sebou potáhne.

Podlomí se jí kolena. Vidí dvě okna, nebo snad tři? Chlebník poskakuje po pultu a koště by chtělo tancovat.

Zasměje se a zapálí svíčku. Tohle je vážně solidní matroš. Nebo to bylo to LSD? Otočí se, popadne láhev whisky a napije se z ní. Už nechutná tak ostře. Otevře knížku, která leží vedle ní, vzápětí ji zase zavře. Ani si nevzpomíná, kdy naposledy četla, ale tahle knížka se jí líbila. Ty obrázky. Zato teď jako by se jí vysmívala.

Kravál na chodbě utichl, místo něj slyší andělský zpěv. Jsou tam nahoře, na bílých načechraných obláčcích na stropě. Vypadají docela roztomile, ne jako ta zatracená dvojčata, která ji o tolik připravila. Ale aspoň je má u sebe. Sebrala je pěstounské matce. To byl výsměch, ta ženská neměla ponětí, jak vychovávat děti.

„Ahoj, andělíčci,“ zašvitoří ke stropu. Její hlas zní o oktávu výš než jindy. „Přišli jste zavřít hubu těm smradům?“

Vtom zaslechne výkřiky. Nechápavě se zamračí, rozhlíží se po kuchyni. Andělíčci zmizeli.

Carrie Kingová si znovu přihne whisky, potáhne z jointa a popadne dřevěnou vařečku. Když vybíhá z kuchyně, nevšimne si, že porazila svíčku a láhev.

„Tak teď vám dám důvod, abyste měli proč řvát. To teprve uvidíte!“

DEN PRVNÍ

Začátek října 2015

1. KAPITOLA

Večery byly ke studiu nejvhodnější. Po ruce měla sklenku vína, z telefonu v dokovací stanici se linula tichá melodie, rolety byly napůl zatažené a louka za domem se topila ve tmě. Světlo se odráželo od okna, takže viděla do všech koutů. Byla sama jen se svými knihami. U sebe doma. V bezpečí.

Marian Russellová si sice nechtěla vybrat studium sociálních věd, ale genealogická část ji ohromně bavila. Všechno ostatní bylo pro její hloupý mozek příliš intelektuální. Je hloupá. Arthur jí to opakoval tolikrát, že tomu sama v podstatě věřila. Ačkoli věděla, že doopravdy to tak není.

Usmála se pro sebe, vložila do úst dva prášky, zapila je vínem a zapálila si cigaretu. Od té doby, co se jí podařilo přesvědčit soud, aby jejímu manželovi vydal zákaz vstupu do jejího obydlí, si konečně začínala dávat život dohromady. Zaměstnání v supermarketu na pětadvacet hodin týdně pomohlo, navíc jí zůstalo auto. Ten budižkničemu ztratil řidičský průkaz a vykašlal se na to. Podařilo se jí přesvědčit matku, aby dům přepsala na ni a přestěhovala se do bytu, takže se jí přestala plést pod nohy. K tomu má svůj kurz. A víno a prášky.

Vchodové dveře se otevřely a zabouchly.

„To jsi ty, Emmo?“ zavolala přes rameno. Pomyslela si, že si s dcerou musí promluvit. Emmě bylo sedmnáct a vracela se domů čím dál později. Marian se podívala na hodinky. Ani ne devět.

Napila se vína. „Kde jsi byla?“

Ticho. I když něco provedla, Emma se nikdy nedala. Že by se potatila? Tím to nebude. Marian dobře věděla, kde k tomu její dcera přišla.

Zvedla se a otočila se ke dveřím. Sklenka jí vypadla z ruky.

„Ty!“

2. KAPITOLA

Carnmore byla tichá čtvrť na předměstí Ragmullinu. Kdysi tudy vedl hlavní tah, ale od té doby, co postavili silniční okruh, zůstala místní komunikace odříznutá a obyvatelé čtvrti nebo jiní řidiči ji vesměs využívali jen k parkování, pokud o ní vůbec věděli. Jediné dva domy v ulici od sebe dělilo téměř pět set metrů, svítila jen jedna pouliční lampa ze tří. O nocích jako ta dnešní, kdy do země zlostně bušily dešťové kapky, to bylo temné a opuštěné místo. Stromy z mokrých větví setřásaly zbývající listy, půda byla rozblácená a černá.

Když sem dorazili detektiv inspektorka Lottie Parkerová a detektiv seržant Mark Boyd, místo činu už bylo ohraničené policejní páskou. Dva hlídkové vozy blokovaly výhled na dům případným zvědavým zevlounům. Zatím však ulice zela prázdnotou, až na hemžící se policisty.

Lottie se podívala na Boyda. Zavrtěl hlavou. Měřil přes sto osmdesát centimetrů, byl štíhlý a svalnatý. Kdysi černé vlasy, nyní prokvetlé šedinami, měl krátké, zastřižené strojkem kolem uší, které mu trochu odstávaly.

„Jdeme dovnitř, ať tu nestojíme na dešti,“ pobídla ho. „Tyhle noční případy nesnáším.“

„A já nesnáším domácí násilí,“ poznamenal Boyd a zvedl si límec kabátu.

„Mohlo jít o vloupání, které se zvrtlo.“

„Mohlo jít o cokoli, ale Marian Russellová nechala už někdy před rokem vystavit manželovi Arthurovi soudní zákaz vstupu sem do domu,“ konstatoval. Údaje četl z papíru, z něhož odkapávala voda. „Už ho dvakrát porušil.“

„Stejně to ale nemusel udělat on. Jdeme to prohlédnout.“

Utáhla si límec černé prošívané bundy. Doufala, že letošní zima nebude tak strašná jako ta poslední. Říjen někdy býval hezký měsíc, ale momentálně vydali meteorologové varování před větrnou bouří s tím, že vítr bude teprve nabírat na síle. Ragmullin obklopovala jezera, kvůli kterým tu docházelo k záplavám, a Lottie už měla deště za poslední dva týdny plné zuby.

Zběžně si prohlédla automobil zaparkovaný na příjezdové cestě a zamířila k domu. Dveře byly otevřené. Vchod jí zastoupil uniformovaný policista. Když ji poznal, pokývl jí.

„Dobrý večer, inspektorko. Není to hezký pohled.“

„Za poslední rok už jsem viděla taková jatka, že mě hned tak něco z míry nevyvede.“ Vytáhla z kapsy ochranné rukavice, foukla do nich a pokusila se je navléct na mokré dlaně. Z kabelky vylovila jednorázové návleky na boty.

„Jak se dostal dovnitř?“ zeptal se Boyd.

„Dveře jsou neporušené, možná měl klíč,“ usoudila Lottie. „A zatím nevíme, jestli to byl ‚on‘.“

„Arthur Russell měl soudní zákaz vstupu. Vůbec by neměl mít klíč.“

„Boyde… dáš mi šanci?“

Lottie se sehnula a prohlédla si cestičku z krvavých šlápot. „Krvavé stopy přes celou chodbu až ven.“

„Oběma směry.“ Boyd ukázal na šlápoty.

„Vracel se pachatel ke dveřím něco zkontrolovat, nebo chtěl někoho vpustit dovnitř?“

„Až sejme kriminalistická jednotka otisky, dozvíme se víc. Dávej pozor, kam šlapeš.“

Lottie se na Boyda zamračila a opatrně se vydala úzkou chodbou. Dostala se do kuchyně zařízené ve staromódním duchu, ačkoli působila relativně nově. Lottie se zastavila, otřásla se. Ucítila za sebou Boyda a vítala to. Díky tomu si připadala lidsky i tváří v tvář něčemu tak nelidskému.

„To byla pořádná rvačka,“ utrousil.

Dřevěný stůl ležel překocený, na něm dvě židle, z toho jedna měla ulomené tři nohy. Na podlaze se válely rozházené knihy a noviny a také telefon a notebook s rozbitými displeji, jako by na ně někdo dupl. Z kuchyňského pultu bylo smeteno všechno, co se dalo. Po skříňkách stékaly různé omáčky a polévka, do dřezu tekla voda z puštěného kohoutku.

Lottie odtrhla oči od toho chaosu, který svědčil o nelítostném souboji, a zadívala se na mrtvolu. Tělo leželo tváří dolů v kaluži krve. Krátké hnědé vlasy přilehly k hlavě kolem krvácející rány, jíž zřetelně prosvítala kost a mozková tkáň. Pravá noha trčela v nepřirozeném úhlu do strany, stejně tak levá paže. Sukně byla roztržená, červená halenka měla rozervaná záda.

„Podél páteře viditelné modřiny,“ poznamenal Boyd.

„Surově zbitá,“ zašeptala Lottie. „Zvratky?“ zadívala se na zbytky tekutiny jen pár centimetrů od svých nohou.

„Dcera Marian Russellové byla…,“ začal Boyd.

„Ne. Nedostala se dovnitř. Zapomněla si klíče. Volala na matku skrze schránku na dopisy. Pak to oběhla dozadu a zkusila zadní vchod. Nakonec se vrátila ke kamarádce a zavolala tísňovou linku. Tak to aspoň stojí ve zprávě.“

„Jestli se nedostala dovnitř, vrhnul tu někdo od nás,“ poznamenal Boyd.

„Nemusíš to rozebírat, Boyde, tohle vidím.“ Lottie si chtěla prohrábnout vlasy, ale uvědomila si, že má gumové rukavice. „Kde ta její dcera je?“

„Emma? U sousedů.“

„Chudák holka, musela tohle vidět.“

„Právě že neviděla…“

„V hlášení stojí, že se dovnitř podívala okénkem v zadních dveřích, Boyde. Rozhodně toho viděla dost, aby se do konce života pořádně nevyspala.“

„A jak spíš ty? Vzhledem k tomu, co všechno při téhle práci vidíš? Já to ze sebe dostávám na kole, jak to zvládáš ty?“

„Teď se o tom bavit nebudeme.“ Jeho zkoumavá otázka se jí nelíbila. Už tak toho o ní ví víc než dost.

Vešla do kuchyně a uvědomila si, že narušují místo činu, které už navíc kontaminoval první zasahující policista. „Kriminalistická jednotka už je na cestě?“

„Budou tu tak za pět minut,“ odpověděl.

„Když už musíme čekat, můžeme se zamyslet nad tím, co se tu stalo.“

„Manžel vpadl dovnitř…“

„Proboha, Boyde! Necháš už toho? Nevíme, jestli to byl ten manžel.“

„Jasně že byl.“

„No dobře, řekněme, že souhlasím. Otázka je proč. Co ho k tomu dohnalo? Nesměl rodinu navštěvovat už rok, a najednou zešílí? Proč zrovna dneska?“ Lottie se kousla do rtu, přemítala. Něco jí na tom nesedělo, ale nedokázala to pojmenovat. Aspoň zatím ne. „Už Arthura Russella našli?“

„Zatím ne. Po městě chodí hlídky, dopravní policie má jeho espézetku. Podle záznamů mu propadl řidičák, ale to auto tu není, tak asi můžeme předpokládat, že v něm odjel. Najdeme ho.“

„Komu v tom případě patří to auto před domem?“

„Už to prověřujeme.“

Za sebou zaslechla rozruch a otočila se. Jim McGlynn, velitel kriminalistické jednotky, byl dvěma dlouhými kroky u ní. V jedné ruce nesl těžký kufr s vybavením.

„Nechystáte se vy dva odejít do penze?“ zeptal se.

Lottie se přimáčkla ke zdi, aby mohl projít. „Ne, proč?“

„Jako by se na vás smrt přímo lepila. Zůstaňte venku, dokud vám nedovolím jít dovnitř.“

Lottie zaskřípala zuby, přinutila se nevypustit z úst, co by mu tak ráda řekla. Čekala, zatímco McGlynnův tým začal rozkládat ocelové nášlapné desky, aby kriminalisté při pohybu nepoškodili místo činu. Zadívala se na Boyda, který si zamnul ústa a tvář. Očividně měl něco na jazyku. Položila si prst na rty, aby ho umlčela.

„Kdo si myslí, že je?“ pošeptal jí.

„Právě teď náš nejlepší přítel,“ opáčila.

Mlčky sledovali, jak jednotka sbírá důkazy z místa činu. Po pětadvaceti minutách se dostavila státní patoložka Jane Doreová a McGlynn konečně převrátil tělo.

Teprve tehdy Lottie pochopila, co jí nesedělo. Tohle tělo nemohlo patřit Marian Russellové. Byla to mnohem starší žena.

„Kdo to sakra je?“ užasl Boyd.

3. KAPITOLA

„Úder tupým předmětem do zadní části lebky.“ Jane Doreová si stáhla ochranný oblek a nacpala ho do papírového pytle, který jí přidržel její asistent. Státní patoložka měřila nějakých sto padesát centimetrů, ale co jí scházelo na výšce, rozhodně nepostrádala v erudici. „Najděte tu zbraň a já ji s tím poraněním porovnám.“

„Tušíte, co to mohlo být?“ zeptala se Lottie.

„Něco tvrdého a zaobleného.“

„Můžete nám povědět ještě něco?“ Lottie se snažila neprosit. „Potřebujeme ji identifikovat.“

„No, tak já rozhodně nemám tušení, kdo je oběť. Na osmou ráno plánuju pitvu. Třeba nám to tělo něco prozradí. Stavte se a uvidíte sama.“

„Přijdu. Díky.“ Lottie se dívala za odcházející patoložkou. Její řidič jí přidržoval deštník nad hlavou.

„Na sloupku u schodiště visí dámská pláštěnka. Je mokrá,“ upozornila Boyda, který se postavil ven před vchod. Zapálil dvě cigarety a jednu jí podal.

„Takže?“ pobídl ji.

Potáhla. Nekouřila. Ne doopravdy. Jedině když jí Boyd nabídl. Dvojitá vodka by bodla, pomyslela si. Už se s pitím pokoušela mnohokrát přestat, přesto v posledních měsících začínala sklouzávat ke starým zlozvykům. Dlouze z cigarety potáhla a rozkašlala se.

„Ať je to, kdo chce, přišla na návštěvu a možná vyrušila lupiče. Ten plášť na zábradlí u schodů musí být její,“ dedukovala Lottie.

„Společenská návštěva uprostřed noci?“ nadhodil Boyd.

„Nikde jsem neviděla její kabelku. Nemáme z čeho zjistit, kdo to je.“

„Někdo ji bude znát.“

„Kde je Marian Russellová? Její dcera tvrdila, že byla tady, když odcházela za kamarádkou.“

„Kde ta kamarádka bydlí?“

„O jeden dům dál.“

„Čili asi kilometr odsud,“ utrousil Boyd.

„Spíš pět set metrů,“ opravila ho Lottie.

„Je tma a mokro. Proč by své dítě nechávala chodit domů samotné?“

„Emmě Russellové je sedmnáct.“ Lottie zmáčkla konec cigarety mezi prsty a podala ho Boydovi. Ten oba nedopalky uschoval do krabičky. „Musíme Marian Russellovou najít,“ dodala Lottie.

„Kirby už na tom pracuje.“

„Pojďme se podívat dozadu na zahradu.“

„Řeknu McGlynnovi, ať rozsvítí venkovní světlo.“ Zamířil dovnitř.

Déšť polevil, i tak ale Lottie každou chvíli šlápla do kaluže. Dům původně patřil zřejmě k nějakému hospodářství, než ho přestavěli. Po hospodaření nezůstalo ani stopy. Pozemek lemoval široký živý plot, kam až Lottie dohlédla, což v té tmě příliš daleko nebylo.

Sotva vešla do zahrady, rozsvítila se na zdi venkovní lampa a zalila prostor jantarovým světlem.

„Panebože,“ vydechla.

Boyd vyšel zadním vchodem. „Cos našla?“

Na zemi hned přede dveřmi ležela baseballová pálka, déšť z ní pomalu smýval krev. Vedle ní staromódní černá kožená kabelka. Mosazné zavírání nahoře bylo otevřené, obsah se vysypal na dlažbu.

„Zbraň,“ konstatoval Boyd. „Někdo měl naspěch.“

„A jestli tohle není Marianina kabelka, musí patřit oběti.“

Lottie se shýbla a prsty v rukavici opatrně otočila plastovou kartičku, která se válela na podmáčeném trávníku.

„Průkaz dárce krve. Tessa Ballová.“ To jméno jako by jí něco říkalo. A zároveň si byla jistá, že se s Tessou Ballovou nikdy nesetkala.

„Co zase děláte na mém místě činu?“ zahřměl McGlynn, který se objevil ve dveřích. „Na nic nesahejte! Nejdřív musím všechno vyfotit.“ Křikl na své kolegy, aby nad nálezem vztyčili ochranný stan.

„Dobře, dobře.“ Lottie se narovnala. „Aby sis necvrnknul do spoďárů,“ utrousila šeptem.

Když McGlynn přistoupil blíž, obešla ho a následovala Boyda zpátky před dům.

„Musíme si promluvit s Emmou,“ rozhodla Lottie.

„Musíš hlavně zpomalit,“ doporučil jí Boyd.

„Jasně. Jen co zjistím, kdo tu starou paní zabil.“

4. KAPITOLA

Emmě Russellové spadaly dlouhé zplihlé vlasy až na ramena. Lottie sledovala, jak si ji Emma prohlíží přes brýle s obyčejnou obroučkou. Za dívčiným křeslem stála nějaká žena.

„Bernie Kellyová,“ představila se. „Posaďte se, prosím.“

„Díky, že se o Emmu staráte,“ řekla Lottie a posadila se na pohovku. Představila sebe a Boyda a pokračovala: „Jakmile to půjde, přidělím k ní policistku pro kontakt s rodinou. Zvládneš s námi chvíli mluvit, Emmo?“

Emma se v křesle předklonila, ruce svěšené mezi stehny v džínách. Kolem prstů si omotávala papírový kapesník. Přikývla.

Obývací pokoj byl malý a smutný, plný nábytku a dekorací. V otevřeném krbu hořelo uhlí a Lottie měla pocit, jako by se kolem nich svíraly tím horkem stěny. Ani olejová aromalampa nedokázala přehlušit zápach kouře.

„Vím, že jsi zažila ošklivý šok,“ dodala Lottie, „ale je důležité, abychom si o tom co nejdřív promluvili.“

„Dobře,“ zašeptala Emma.

„Tak především, znáš nějakou Tessu Ballovou?“ Během posledních patnácti minut se jim podařilo oběť identifikovat podle řidičského průkazu, který našli v kabelce. A podle poznávací značky jí patřil také vůz před domem.

„Je to moje babička,“ odpověděla Emma a zvedla hlavu.

„Tvoje babička?“ Lottie se otočila k Boydovi. Ten se předklonil.

„Panebože!“ vyjekla Emma. „Byla to ona, že jo? Ležela tam… na podlaze v kuchyni. Kdo mohl něco takového udělat?“

„Je mi to moc líto, to jsem nevěděla,“ omluvila se Lottie a v duchu se nakopla. „Mohla bys mi povědět, co jsi viděla?“

„Já… vlastně nevím.“ Emmě se po tvářích řinuly slzy. Sundala si brýle, otřela skla roztrhaným kapesníčkem a setřásla ruku, kterou jí Bernie položila na rameno.

„Opravdu ti nevadí o tom mluvit? Mrzí mě, jestli je toho na tebe moc, ale musíme jednat rychle.“ Lottie cítila, jak ji Boyd šťouchl do žeber. Odsunula se od něj, jenže v podstatě nebylo kam.

„Hlavně najděte mámu.“

„Už jsme ji nechali hledat. Tušíš, kde by mohla být?“

„Ne.“

„Dobře. Emmo, musíme spolu dát dohromady, co se stalo.“

Emma zvedla vytřeštěné oči. „Ale já nic nevím.“

„Pověz mi, cos dělala dnes večer. Pěkně od začátku.“

„Musí to být teď?“ ozvala se Bernie a opět položila Emmě ruku na rameno.

„Dělám, co můžu, abychom zjistili, co se stalo tvé babičce, a našli tvou matku,“ oslovila Lottie Emmu. „Třeba si vzpomeneš na něco, co ti připadá nepodstatné, ale nám by to mohlo pomoct. V pořádku?“ Sklonila hlavu, snažila se dívce dívat do očí.

Emma trhavě promluvila. „Ze školy jsem šla rovnou domů, k sobě do pokoje. Udělala jsem si úkoly. Máma přišla z práce kolem páté. V šest mě zavolala na večeři. Byly lasagne. Z polotovaru. Je to hnus, ale snědla jsem je, aby měla radost. Říkala, že musí pokračovat ve studiu. Pochopila jsem to. Tak jsem si uvařila kafe a chvíli seděla v obýváku, než mi zavolala Natasha, abych přišla sem. Dívaly jsme se na telku. To je všechno.“

„V kolik ses vrátila domů?“ Lottie se ohlédla na Boyda, jestli si odpovědi zapisuje.

„Máma chtěla, abych se vrátila do devíti, ale asi jsem přišla až kolem půl jedenácté. Většinou jí to nevadí, když ví, kde jsem. Nemohla jsem najít klíč. Stejně na tom nesejde, večer je máma vždycky doma…“ Emma nedopověděla, zadívala se na Lottie. „Kde je?“

„To se právě pokoušíme zjistit,“ ozval se Boyd.

„Tak proč ji nehledáte a místo toho se mě hloupě vyptáváte?“ Emma sklopila hlavu. „Promiňte.“

„Chápu, že jsi rozrušená, Emmo.“ Lottie se natáhla a dotkla se dívčiny ruky.

Emma jí sevřela dlaň. „Najděte mi mámu, prosím vás.“

Lottie její ruku stiskla. „Chápu, jak ti je, ale mohla bys mi povědět, co bylo dál, když jsi přišla k vašemu domu?“

Emma se jí vytrhla, popotáhla a utřela si nos. „Zazvonila jsem. Nikdo neotevřel. Tak jsem to obešla dozadu. Podívala jsem se dovnitř oknem ve dveřích. A viděla jsem… Viděla…“

„Zvládáš to dobře,“ pronesl Boyd.

„Ne, to nezvládám! Co o tom můžete vědět? Byla to hrůza. Vidět někoho takhle… na zemi v kuchyni. A teď mi řeknete, že to byla babička. Kdo jí to udělal? Kdo ji zabil? A kde je moje máma?“

Ano, kde, pomyslela si Lottie.

„Takže jsi vevnitř vůbec nebyla?“ zeptal se Boyd.

„Jste natvrdlej? Neměla jsem klíč, nemohla jsem dovnitř.“ Emma ho provrtávala pohledem. „Viděla jsem… to tělo na podlaze. Nikoho dalšího. Pršelo, byla tma. Utekla jsem zpátky k Natashe. A zavolala tísňovou linku.“

„Proč jsi na ni nezavolala hned u vás před domem?“ chtěl vědět Boyd.

„Nenapadlo mě to. Měla jsem strach, tak jsem utekla.“ Kapesníček se rozpadl na kousíčky, které se snášely na květovaný koberec.

„Víš určitě, že jsi u vás za domem nic neviděla? Třeba na zemi?“ vyzvídala Lottie.

„Byla tma. Nic jsem neviděla.“

„Vím, že jsi neměla klíč, ale nezkusila jsi ty zadní dveře? Jestli není odemčeno?“

„N… ne. Nenapadlo mě to. Předpokládala jsem, že jsou zamčené, takže jsem to nezkusila. Panebože. Třeba babička ještě žila a mohla jsem ji zachránit.“ Emma se schoulila do klubíčka, objala si hrudník a začala vzlykat.

„Nemohla jsi pro ni nic udělat, Emmo,“ řekla Lottie a pohladila ji. „Zachovala ses správně, když jsi odtamtud utekla.“ Teď jsem ji vyděsila ještě víc, pomyslela si vzápětí, když se na ni upřely vytřeštěné oči. Pokud řeč dívčina těla vypovídala o jejím rozpoložení, neměla daleko k zhroucení.

„Mohl tam na mě čekat?“

„Ne, broučku, už byl pryč. Ale budeme potřebovat tvoje otisky prstů a vzorek DNA. Abychom tě mohli vyloučit z vyšetřování.“

Emma vykulila oči. „K čemu potřebujete mou DNA? Já přece nic neudělala.“

„Je to standardní postup,“ odpověděla Lottie, pak ustoupila. „Ale teď si hlavně musíš odpočinout.“

„Jak můžu odpočívat, když mám pořád před očima… to…“

Bernie Kellyová se k ní sklonila a stiskla jí loket. „Zkus na to tolik nemyslet.“

„Vím, že je to těžké, Emmo,“ vzdychla Lottie. „Děkuju, že jsi s námi promluvila. Moc jsi nám pomohla. Tady je moje navštívenka s telefonním číslem. Kdyby sis ještě na něco vzpomněla, zavolej.“

„Hlavně najděte mámu.“ Dívka se neovladatelně rozplakala.

Lottie už stála u dveří, ještě se však otočila. „A kdy jsi naposledy viděla svého otce?“

Emma vzhlédla s nechápavým výrazem. „Tátu? Snad si nemyslíte, že to udělal on?“

„Vůbec ne, jen musíme prověřit úplně všechny. Kde ho najdeme?“

Emma zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. „Netuším, kde je.“

Lottie si s Boydem vyměnila pohled. Moc ráda by Emmu vyslechla důkladněji, ale v tu chvíli se ve dveřích objevila další dívka. Lottie usoudila, že ta vysoká hubená zrzka s vlasy v ohonu bude Natasha.

Bernie Kellyová vystrkala oba detektivy ze dveří. „Myslím, že si Emma potřebuje odpočinout, viďte, paní inspektorko?“

„Samozřejmě. Ale kdyby si na něco vzpomněla, na cokoli, hned mi zavolejte.“ Lottie vytáhla další navštívenku. „Jak jsem říkala, přidělíme k ní specialistku pro kontakt s rodinou.“

„To je zbytečné, postarám se o ni. Stejně to většinu času dělám já.“

„Jak to myslíte?“ Lottie si natáhla kapuci, stále lilo jako z konve.

„Chudák Emma. Když není ve škole nebo nepracuje na brigádě v hotelu, je tady s Natashou. No, Marian na tom není zrovna nejlíp od té doby, co… však víte…“

„Nevím.“

„Od té záležitosti s Arthurem.“

„Myslíte tím nějaký incident, než mu soud zakázal vstup do jejího domu?“ Lottie přemítala, kam to celé směřuje.

„Ano, a taky ty další věci.“

„Paní Kellyová, nemůžeme ještě dovnitř, promluvit si?“

„Teď se musím postarat o děvčata. Stejně už jsem toho napovídala dost.“ Bernie Kellyová se odvrátila.

Lottie jí položila ruku na rameno a zadržela ji.

„Neřekla jste dost ani zdaleka. Emminu babičku někdo zavraždil, její matka zmizela a netušíme, kde je Arthur Russell. Nevíte vy, kde by Marian mohla být?“

„Ne, je mi líto.“

„Hodila by se nám jakákoli pomoc.“

„Vážně nic nevím.“ Žena se pokusila zavřít dveře, ale Lottie do mezery strčila botu, ačkoli už se rozhodla, že si se sousedkou promluví až ráno.

„Víte toho mnohem víc, než si možná myslíte. Přijďte ráno k nám na stanici. Sepíšeme oficiální výpověď. Vyhovovalo by vám to v deset?“

„Musím zůstat tady, u děvčat.“

„Přijde sem policistka pro kontakt s rodinou. Tak na shledanou zítra v deset.“

5. KAPITOLA

Lottie se plížila nahoru po schodech a poslouchala. Ticho. Díkybohu. Vklouzla do svého pokoje a zavřela za sebou. Aniž si sundala bundu, hodila sebou na postel a vyčerpaně vzdychla. Po spěšné schůzce na stanici, kde určili vyšetřovací tým, se rozloučila a Boyd ji odvezl domů. Všechno bylo připravené, aby mohli ráno ve vyšetřování pokračovat, během noci bude probíhat pátrání po Marian Russellové.

Prudce otevřela oči. Mozek odmítal vypnout. Snad se kriminalistické jednotce podaří objevit něco, čeho by se mohli chytit, teď je ovšem nejdůležitější najít Marian Russellovou a jejího manžela. Pak možná získají lepší obrázek o tom, co se v tom domě stalo.

„Do prdele,“ ulevila si a vyskočila. Bundu měla úplně promočenou. Strhla ji ze sebe a všimla si mokré skvrny na peřině. „Tohle mi ještě scházelo.“

Popadla z Adamovy půlky postele knihu Argos a hodila ji na noční stolek. Ten těžký svazek jí dodával pocit, že s ní někdo v posteli je. Že není sama. Někdy pomáhají i maličkosti. Načechrala peřinu, převrátila ji vlhkou skvrnou dolů a na Adamovu stranu. Jemu to vadit nebude. Je mrtvý. Když se natáhla pro knihu, aby ji vrátila do postele, zarazila se. Čtyři roky truchlení kvůli tomu prázdnému místu stačí. Zatajila dech a strčila knihu pod postel. Čtyři roky, to je v určitém ohledu dlouhá doba, ale život s Adamem měla stále čerstvě v paměti, jako by odešel teprve včera. Na ramena jí dopadla tíha osamělosti. Svlékla si promočené oblečení, natáhla si staré tričko a zalezla do postele.

Pláč z vedlejšího pokoje jí prozradil, že se Katiino dítě probudilo.

„Ach, bože, už zase,“ zašeptala ke stropu.

Zaslechla kroky své dcery, která šla malého Louise uklidnit. Neměla by vstát a pomoct jí? Ne. Katie sama trvala na tom, že se o své dítě postará.

Budík ukazoval 3.45. Lottie se klepla prsty do čela, pokoušela se mozku vsugerovat spánek. Marně.

Posadila se.

Otevřela dvířka nočního stolku, a aniž rozsvítila, sáhla pro láhev. Pár doušků ničemu neublíží. Pomůže jí to usnout, nic víc. Medicína. Jasně.

K tomu dva paraleny, jen pro pořádek, pár dalších doušků a za chvíli už tvrdě spala.

* * *

Sledoval, jak vysoká vyšetřovatelka vystupuje z auta a vchází do domu, aniž by rozsvítila. Ten druhý vyšetřovatel odjel.

Vyčkal pět minut.

Zahlédl, jak se v horním pokoji rozsvítilo a za zataženou roletou se mihl stín.

Vydržel ještě dalších pět minut, pak si zatelefonoval.

Jako každou noc posledních deset měsíců.

Když byl spokojený, nastartoval a odjel.

Polovina sedmdesátých let: Dítě

Strčili mě sem a zahodili klíč.

Stěny na mě mluví, ale nemám hlas a nemůžu si s nimi povídat.

Nevím, jak jsem tu dlouho. Vy ano?

Teď hlas stěn mlčí.

Víte, jak dlouho tu jsem?

Ticho.

Bolí mě malíčky.

Prohlédnu si noční košili, co mi navlékli.

Chci svého bratra.

Chci svoje oblečení.

Všechno shořelo v tom ohni.

V jakém ohni?

V tom, co založila tvoje matka. Nebo jsi to udělala ty?

Já nic neudělala.

Nikdo mi neodpoví.

Slyším ty hlasy jen ve své hlavě?

Rozpláču se. Velké holky nepláčou.

Jenže já jsem malá holka.

Malé děti by měly být vidět, a ne slyšet.

Chci maminku…

Nebo radši ne?

DEN DRUHÝ

6. KAPITOLA

Nový den. Stejná stará písnička. Lottie třeštila hlava a v ústech měla, jako by uvnitř něco přenocovalo. Všimla si prázdné láhve od vodky, která ležela vedle ní na posteli jako pohozená panenka.

Dovlekla se do sprchy a radši se nedívala do zrcadla. Když zvedala pákovou baterii, spletla si směr a vzápětí ji zasáhla ledová sprška.

„Krucinál!“

Nastavila správnou teplotu a zůstala stát na straně malého proskleného sprchového koutu, dokud se ze sprchové hlavice nezačalo šířit teplo. Postavila se pod proud vody, zavřela oči a vydechla, čímž si jí trochu foukla do nosu. Měla lehkou závrať, opřela se tedy rukama o kluzkou, dlaždičkami obloženou stěnu a nechala si proud vody bušit do páteře.

Dobře mi tak, pomyslela si. Jsem pitomá. Pitomá. Pitomá.

Když se jí vrátila síla, umyla si vlasy šamponem a kondicionérem, opláchla je a vynořila se z prohřátého sprchového koutu do studené koupelny.

Nikde žádný ručník.

Utíkala pro osušku do svého pokoje a cestou si o práh narazila palec u nohy.

A tak jí začal další den.

* * *

Lottie si před vchodem do márnice, které všichni přezdívali Dům mrtvých, stáhla kapuci a prohrábla si vlasy. Srdce jí bušilo jako splašené. Vážně by se měla sebrat. Dobře věděla, jak snadno se náhodné uklouznutí změní ve zničující spirálu, která stahuje dolů. Vážně chce zase skončit na dně téhle králičí nory? Ne. Ale jeden lok by mohl rozpustit bolest. Nebo prášek, kdyby nějaký měla.

Od včerejška nepřestalo pršet, déšť bušil do čelního skla celých čtyřicet kilometrů jízdy do Tullamoru, kde sídlila státní patoložka. Když se ozval bzučák, Lottie si otevřela a vešla dovnitř. Pospíchala studenou chodbou, kde zápach dezinfekce překrýval pach smrti.

Jane Doreová už začala s ohledáním, obcházela kolem ocelového stolu, na němž leželo tělo sedmdesátnice Tessy Ballové.

„Dobré ráno, inspektorko,“ pozdravila ji patoložka pronikavým profesionálním tónem. „Budu pokračovat, jestli můžu.“

„Jen do toho,“ řekla Lottie, oblékla si ochranný oblek a posadila se na stoličku u nerezového pultu. Jane Doreová a její asistenti pokračovali ve své rutině. Prohlíželi, dotýkali se, mačkali, odebírali vzorky, nahrávali.

Místnost jako by se odkláněla od své osy. Nakonec to Lottie nevydržela a zeptala se: „Už víte, co byla příčina úmrtí? Předpokládám, že jde o vraždu.“

Jane Doreová se otočila a upřela na ni pohled. „Obě víme, že v mé branži není možné nic předpokládat. Tělo mi poví svůj příběh. Nic jiného vám neřeknu.“

„Já vím, ale mám toho docela dost a musím na poradu, takže by mi pomohlo, kdybyste…“ Lottie větu nedopověděla. Uvědomovala si, že plácá. Jane Doreová ji probodla pohledem.

„Klidně jeďte, jestli chcete. Pošlu vám závěry mailem.“ Odvrátila se a pokračovala v ohledávání.

„Poranění způsobené tupým předmětem?“ zkusila to Lottie. „To jste říkala v noci.“

Jane s povzdechem došla k ní. „Vy se dnes vůbec nesoustředíte. Chápu, že máte plno práce, jenže tohle se nedá uspěchat. Už takhle jsem dala pitvě paní Ballové přednost, abyste měli z čeho vycházet.“

„Díky, Jane, opravdu si toho vážím, ale není mi nejlíp a…“

„Příčinou úmrtí bude velmi pravděpodobně to poranění hlavy tupým předmětem. Spokojená?“

„Děkuju. Naznačuje něco, o jakou zbraň šlo?“

„Jak už jsem říkala v noci, něco tvrdého a zaobleného, do úderu dal někdo velkou sílu. Jeden úder. Buďto ji rovnou zabil, nebo způsobil mozkovou mrtvici. Později budu vědět víc.“

„Mohla to být ta baseballová pálka, kterou jsme našli na místě činu?“

Jane se na ni zadívala. Lottie si uvědomovala, že by si patoložku neměla znepřátelit. Něco od ní potřebovala. Tak říkajíc mimo záznam. A jestli tu zůstane, zatímco bude Jane rozřezávat tělo oběti, potřísní brzy víc než jen jejich přátelství. Obsah žaludku už se jí vyšplhal až do krku.

„Děkuju,“ řekla a zamířila ke dveřím. „Ještě poslední věc. Sexuální napadení?“

„Udělám výtěry, ale nezdá se to pravděpodobné. Odpoledne vám pošlu předběžnou zprávu.“

Lottie se naposledy ohlédla na nepřátelsky vyhlížející mrtvolu a opustila pitevnu. Venku se do ní opřel déšť a jedinou útěchou jí bylo, že nepozvracela ten lesklý nerezový pult nebo bíle vydlážděnou podlahu. Kdepak, vydržela to až na parkoviště, mezi dva automobily.

Už žádné pití.

7. KAPITOLA

Déšť se trochu utišil a Ragmullin se vynořil z mlhy v podobě kouřově šedého obrysu. Po pravé straně probodávaly mraky dvě věže katedrály, nalevo vystupovala čtvrť Hill Point, která připomínala zdeformovanou krajinu. Tam pracovala Lottiina bývalá přítelkyně doktorka Annabelle O’Sheaová. Prášky. Potřebuje pár xanaxů, aby zvládla den – každý den. Otřásla se, aby se zbavila marné touhy, sešlápla pedál plynu a řítila se do města.

Ve své kanceláři si stáhla bundu, pověsila ji na přeplněný věšák a došla ke svému psacímu stolu.

„Dozvěděla jste se něco z pitvy paní Ballové?“ zeptal se detektiv Larry Kirby.

Lottie se zarazila, všimla si, že ten rozložitý podsaditý chlap s nepoddajnými vlasy, které mu na jedné straně trčí, cumlá elektronickou cigaretu.

„Na co to máte?“ podivila se.

„Pokouším se skoncovat s doutníky.“ Tyčinka zmizela v jeho prstech a vzápětí ji schoval do náprsní kapsy.

„Z pitvy zatím nic nevím.“ Lottie si odtáhla židli. „Myslela jsem, že vyslýcháte sousedy.“

„To jsem dělal, ale svolala jste na desátou poradu. Tak jsem tady. Nebo se plány změnily?“

Kruci. Během půlhodinové cesty z Tullamoru úplně zapomněla, proč se vlastně žene zpátky.

„Samozřejmě že ne. Do vyšetřovací místnosti. Všichni.“ Rozhlédla se. Její detektivové ji pozorovali. „Co je?“

Boyd se k ní nahnul. „Jsi v pohodě?“

„Jsem. Proč?“

„Zdáš se trochu… rozhozená.“

„Já ti ukážu, co znamená, když je někdo rozhozený.“

Vyšetřovatelé Boyd, Kirby a Lynchová se vyšourali z kanceláře. Lottie počkala, než zmizí, pak se posadila a otevřela zásuvku psacího stolu. Zašmátrala v tom nepořádku. Jeden, myslela si. Nebo aspoň půlku. Vytahovala spisy a propisky, pak zalovila rukou na dně. Nic. Vytáhla celou zásuvku a převrátila ji vzhůru nohama. Jo! Izolepou byla ke spodní straně přilepená půlka xanaxu. Její záchranné lano. Když se prášek pokoušela odtrhnout od lepenky, začal se drolit. Ne, pomyslela si, potřebuju tě! Rozhlédla se, jestli je sama, a nacpala si prášek, stále na izolepě, do úst. Jazykem odrolila zbytek a pásku vyplivla. Zachytila svůj odraz v monitoru počítače a chvíli si říkala, co je ta divoška zač. Vypadala příšerně.

Vstala, vzala si z Boydova stolu láhev vody, vypila ji a zamířila do vyšetřovací místnosti.

* * *

Nástěnky byly na svém místě podél jedné stěny. Na nich visely vedle sebe posmrtná fotografie obličeje Tessy Ballové a fotografie pohřešované Marian Russellové z Emmina telefonu.

„Už víme, jestli nějaká krev z místa činu patřila Marian Russellové?“ zeptal se Kirby.

„Tohle je skutečný život, ne seriál CSI,“ podotkla Lottie. „Analýzu budeme mít až za několik dnů. Kriminalistická jednotka tam ještě pořád je.“ Připevnila na tabuli fotografie z kuchyně Russellových.

„Vypadá to, jako by tam vypuklo povstání,“ zabručel Kirby.

Chtěla ho napomenout, místo toho řekla: „Tessa Ballová. Úder tupým předmětem do temene. Marian Russellová. Její dcera Emma ji naposledy viděla kolem půl sedmé večer.“ Klepla na Marianinu fotografii. „Pokusíme se sehnat lepší fotku.“

„Takže Marian zabila svou matku a utekla z města? Nebo přišla Tessa Ballová ve špatnou chvíli na špatné místo?“ ozval se Boyd.

„Můžeme pracovat jen s fakty, která známe. Tessa Ballová žila sama v bytě na druhém konci města, kousek od Svatého Declana. V kabelce se nenašel mobil, jen peněženka s pětapadesáti eury a drobnými. Klíče, brýle na čtení v pouzdře. Modlitební kniha a několik parte, růženec.“

„Bibložroutka,“ poznamenal Kirby.

Lottie zavřela oči, v duchu napočítala do tří. „Jeden z těch klíčů je od auta, které parkovalo před domem, takže můžeme předpokládat, že ten druhý je od jejího bytu. Dnes to tam prohledáme. Musíme taky zjistit, kde se ten den pohybovala.“

„Právě přišla zpráva od McGlynna,“ ozval se Boyd. „V autě našli telefon.“

„Výborně. Nech ho analyzovat.“

„Dobře.“

„Co k tomu řekla Emma?“ zajímala se Maria Lynchová.

„Včera v noci byla dost mimo. Později vám předám přepis výslechu.“ Lottie se významně usmála na Boyda, čímž mu naznačila, že to bude jeho úkol. Přikývl.

„Teď je s ní specialistka pro kontakt s rodinou?“ zeptala se Lynchová.

„Jsem ráda, že se ptáte. Ta, se kterou spolupracujeme, je nemocná. Tak jsem vám chtěla navrhnout, že byste ji mohla zastoupit, detektive Lynchová.“

„To ne. Mám k tomu sice výcvik, ale taky mám spoustu práce.“ Lynchová zalistovala ve spisech, které držela na klíně.

„Nemohla byste to udělat aspoň pro dnešek, prosím? Emma je u Kellyových. Můžete tam zajet, až tu skončíme, a zkusit z ní něco vytáhnout.“

Lynchová se zatahala za ohon, neměla z toho ani trochu radost. Smůla, pomyslela si Lottie. Nedůvěřovala jí, a to z důvodu, který pramenil z tak dávné minulosti, že už na to nechtěla ani myslet. Minimálně ne teď.

„Takže domluveno,“ prohlásila. „Máme už adresu Arthura Russella?“

„Bydlí na ubytovně,“ oznámil Boyd. „Mluvil jsem s provozovatelkou. Momentálně je tam.“

„Zajedeme si s ním promluvit.“

„S tím napadením ale asi nemá nic společného.“ Zase Boyd.

„Jak to?“ To nemůže na chvíli sklapnout a nechat ji mluvit?

„Nedává to smysl. Jinak už by byl dávno v tahu.“

Zamyslela se nad tím. „Musíme ověřit, kde byl včera v noci, pak můžeme prozkoumat prostředky, příležitost a motiv.“

V místnosti se objevil superintendant Corrigan.

„Jen pokračujte, inspektorko Parkerová. Nenechte se rušit.“ Opřel se o zeď a založil si ruce na velkém břiše.

„Díky, pane,“ řekla Lottie a upustila papíry, které držela v rukou. Nedůvěřovala si natolik, aby se pro ně odvážila shýbnout. Už tak měla lehkou závrať.

Boyd se zvedl, že jí papíry sebere, ale zpražila ho pohledem. Poslušně se opět posadil.

„Podle mě to vypadá na domácí násilí,“ prohlásil Corrigan.

„Věci někdy nejsou tak, jak vypadají.“ Vážně to právě řekla svému nadřízenému?

„To já sakra vím,“ opáčil Corrigan, probodl ji pohledem a zamnul si lysou hlavu.

Možná měla zůstat v posteli.

„Dokud nebudeme mít kompletní forenzní zprávu, nemůžeme spekulovat,“ dodala. „Právě probíhá posmrtné ohledání, ale státní patoložka už potvrdila, že smrt paní Ballové pravděpodobně způsobil úder do temene tupým předmětem.“

„Úder tupým předmětem? A čím?“ zeptal se Corrigan, rozpletl prsty a popošel k Lottie. Ukázal tlustým prstem na fotografii z místa činu. „Ukažte mi to.“

„Našli jsme potenciální zbraň na zahradě u zadního východu.“ Lottie ukázala na zrnitou noční fotografii. „Už je ve forenzní laboratoři.“

„Baseballová pálka. Tohle je Ragmullin, ne nějaký blbý Chicago. Kdo tu má tyhle pálky?“

„Vlastníka jsme neurčili. Zatím. Pane.“ Zaryla nehty do dlaní a v duchu si opakovala svou mantru. Koukej zůstat v klidu.

„Vypadá to, že jste zatím určili lautr hovno.“

„Pracujeme na tom, pane.“

„Ne dost. Chci Russella do večera v cele. A chci, abyste našli jeho ženu. Můžete určit tohle, inspektorko?“

„Ano, pane.“

„Tak se do toho dejte, chásko jedna.“ Samolibě popotáhl, napřímil se a vypochodoval ze dveří.

„Co to mělo znamenat?“ nechápal Boyd.

„Tunu keců,“ nechal se slyšet Kirby.

„Je tu šéf,“ podotkla Lynchová.

„A já jsem šéf tohohle vyšetřování,“ zvolala Lottie a zoufale rozhodila rukama. „Mohl by někdo najít přátele paní Ballové a vyslechnout je? Kirby? A zjistěte, komu patří ta pálka.“

Přikývl.

Zazvonil jí telefon. Seržant z recepce.

„Co se děje, Done?“

„Ve výslechové místnosti čeká Bernie Kellyová. Už je tam půl hodiny. Nezapomněla jste na ni?“

„Krucinál!“ Lottie posbírala papíry, telefon přidržovala mezi ramenem a uchem. „Hned jsem dole.“

Když z vyšetřovací místnosti odcházela, houkla ještě: „Lynchová, běžte ke Kellyovým. Nechci, aby Emma Russellová zůstávala sama. Boyde, ty pojď se mnou.“

„Co mám dělat já?“ ozval se Kirby.

„Najděte Tessiny přátele a majitele té pálky.“

„Můžu zaletět do Chicaga?“

8. KAPITOLA

„Je mi líto, že jsem vás nechala čekat, paní Kellyová.“ Lottie si odtáhla židli a posadila se naproti Bernie Kellyové, která tu trůnila s rukama založenýma na prsou. Mohlo jí být kolem pětačtyřiceti, silný nános make-upu zakrýval přirozenou barvu její pleti, obočí měla obtažené tužkou. Rty bledé. Zapomněla na rtěnku, nebo šlo o záměr? To Lottie netušila, zato jí bylo jasné, že to pěkně slízne.

„Myslíte si, že nemám nic lepšího na práci? Sedím tu už pětatřicet minut.“

A je to venku. Světle rusé vlasy měla připlácnuté k hlavě, pogumovanou bundu tmavou od deště.

„Opravdu se moc omlouvám, ale jsme na začátku vyšetřování vraždy, je to trochu chaos, jak jistě chápete.“ Lottie nasadila úsměv a zapnula nahrávací zařízení.

„Co má být tohle?“ Bernie kývla k přístroji. „Nejsem snad podezřelá, ne? Potřebuju právníka? Přišla jsem, jen protože jste to po mně chtěla.“

„A já si vážím, že jste si našla čas, i když máte určitě spoustu práce.“ Uvidíme, jak vezme tohle, pomyslela si Lottie. „Mohla byste mi něco povědět o Marian Russellové?“

„Není co povídat.“ Bernie pokrčila rameny, v zelených očích probleskl stín lhostejnosti.

Lottie pokradmu pohlédla na Boyda. Upřímně doufala, že nepůjde o jeden z těch výslechů, kdy je třeba páčit z dotyčného slovo za slovem.

„A co mi můžete povědět?“

„Jak jsem říkala včera, Marian na tom asi není moc dobře.“

„V jakém směru?“

„Však víte.“ Bernie si ukázala na spánek. „Tady nahoře.“

„Proč si to myslíte?“

Bernie vzdychla a sklopila oči. „Začala se držet v ústraní. Přestala chodit ven. Byly doby, kdy v pátek a v sobotu vyrážely do baru. Ale teď už chodí jenom do práce. Buď je tam, nebo doma. Nebere mi ani telefon.“

„Co o své matce říká Emma?“

„Někdy o ní mluví trochu příkře. Asi jí nedochází, že by Marian mohla trpět depresí. Emma byla vždycky tatínkova holčička, viní z toho, co se u nich stalo, matku, ne otce.“

„A co přesně se u nich stalo?“

„Určitě máte přístup k soudním spisům. Marian dostala Arthura před soud a nechala mu vystavit zákaz vstupu do domu.“

„K těm spisům se dostaneme, ale pomohlo by mi, kdybyste mi pověděla, co víte.“

Bernie se spiklenecky nahnula přes stůl. „Zmlátil ji, až byla celá modrá. Viděla jsem ty modřiny na vlastní oči.“

„A kde jste je viděla?“

„Jednou večer k nám s brekem přiběhla Emma, že prý maminka tatínka rozčílila a že ji asi zabije. To bylo jedinkrát, kdy jsem ji o něm slyšela mluvit jinak než dobře.“

„A co jste udělala?“

„Popadla jsem telefon a utíkala k nim. Dveře byly dokořán. Marian ležela schoulená do klubíčka u sporáku a Arthur pochodoval po kuchyni s pohrabáčem v ruce.“

„Napadl ji pohrabáčem?“

„Nevím, jestli ji s ním bil, ale byla strachy bez sebe. Tak mu povídám: ‚Arthure, koukej odsud vypadnout. Zavolala jsem policajty.‘ Neudělala jsem to, ale možná jsem měla.“

„A co bylo dál?“

„Otočil se a zadíval se na mě jako divokej medvěd – ne že bych někdy medvěda viděla –, pak ten pohrabáč upustil a vyběhnul zadním vchodem ven. Pomohla jsem Marian do křesla. Nekrvácela, ale byla strašně potlučená. Nechtěla k doktorovi ani na policii. Poprosila mě, abych u sebe nechala Emmu přes noc a zavolala její matce.“

„A co jste udělala?“

„To, co po mně chtěla.“

„Ten incident jste nenahlásila?“

„Marian si to nepřála.“

„Říkala jste, že podle vás možná trpěla depresí. V jakém ohledu vás to napadlo kromě toho, že s vámi přestala chodit na skleničku?“ Pokud měla Marian strach z násilnického manžela, bylo by pochopitelné, že se stáhla do ústraní, to ještě neznamenalo, že trpěla depresí.

„O mrtvých jen v dobrém…“

„Zatím nic nenasvědčuje tomu, že by byla Marian mrtvá.“

„Mluvím o její matce. Tesse Ballové.“

„A co s ní?“

„Když chtěla, uměla pořádně provokovat. Nesouhlasila s tím zákazem pro Arthura. Byla to jedna z těch staromódních babek, co vyznávají ‚v dobrém i ve zlém‘, i když je to zlé tak hrozné, že se musíte před manželem zamykat.“

„Takže se do Marian kvůli Arthurovi navážela?“

Bernie přikývla.

„Ale ji si přece Marian přála vidět tu noc, kdy ji manžel napadl, ne?“ ozval se Boyd.

„Taky jsem se divila. Myslela jsem, že chce třeba matce ukázat, jaký je Arthur surovec.“

„To tak trochu dává smysl,“ podotkl Boyd a zamračil se.

„Nevybavíte si jiné případy domácího násilí u Russellových?“ zeptala se Lottie.

Bernie vzdychla a podívala se na své semknuté ruce.

„Nemáte se s námi o co podělit?“ naléhal Boyd. „Všechno zůstane důvěrné.“

„Jo, jistě. Dokud se o tom nedočtu v novinách nebo na internetu.“

„Jste tu, abyste nám pomohla. Musíme Marian najít,“ domlouval jí. „Aby se jí nic nestalo. Mohla byste nám povědět něco, co by nám pomohlo.“

Bernie opět vzdychla. „Tessa Ballová podle mě Marian taky bila.“

Lottie si s Boydem vyměnila pohled. „Proč to říkáte?“

„Emma jednou Natashe něco řekla. Jako že je nespravedlivé, jak se soud zachoval k jejímu otci, když je v porovnání s její babičkou krotké štěně.“

„Ale nikdy jste neviděla, že by paní Ballová Marian bila?“

„Ne. Jenže po tom, co se včera stalo, tomu asi věřím.“

„Myslíte, že Marian napadla svou matku a nechala ji mrtvou na podlaze v kuchyni?“ zeptala se Lottie.

„Z mýho pohledu to tak rozhodně vypadá.“

„Chtěla byste k tomu dodat ještě něco?“ pobídl ji Boyd.

„Ne. Chci jít domů.“ Bernie Kellyová zvedla z podlahy deštník a oklepala ho.

„Samozřejmě,“ přikývla Lottie. „Posílám k vám policistku pro kontakt s rodinou. Zůstane s vámi, dokud nevyřešíme, kam s Emmou.“

Bernie vzplály tváře. „Už jsem vám řekla, že chůvu nepotřebujeme.“

„Emma potřebuje ochranu, minimálně dokud nenajdeme její matku.“

„Prý chce domů.“

„To není možné. Ne v tuhle chvíli.“

„Může zůstat u mě, jestli bude chtít. Ale nechci u sebe policajty.“

„Musím dělat svou práci. Díky, že jste přišla.“ Lottie vstala, aby dokončila výslechový protokol. „A ještě jednou se omlouvám, že jsme vás nechali čekat.“

I Bernie Kellyová se zvedla. „Stejně nemám na práci nic jiného než být doma a dohlížet na holky.“

9. KAPITOLA

Před domem Russellových stále parkovala dodávka kriminalistické jednotky a reflektory vrhaly kužely žlutého světla k šedočerné obloze. Jim McGlynn stál přede dveřmi a právě posílal svého asistenta nahoru.

„Ahoj, Jime, neviděl jste tu dnes ráno nějakou dívku?“ zeptala se vyšetřovatelka Maria Lynchová a podržela nad nimi oběma deštník. „Byla jsem u Kellyových, ale vypadá to, že nikdo není doma.“

Ucukl. „Jenom na mě kape voda. Koho hledáte?“

„Emmu Russellovou. Vnučku oběti. Možná byla s kamarádkou.“

„Jo, někoho jsem viděl. Kolem desáté. Chtěla dovnitř. Pěkně drzá.“

„A nevíte, kam šla pak?“

„Měl jsem spoustu práce. Takže teď jste tu mladou dostala na starost vy?“

„Ano. A nemůžu ji najít,“ odpověděla Lynchová. Poryv větru jí obrátil deštník naruby.

„No tak to jsem rád, že to inspektorce Parkerové nemusím říkat já, ale vy.“ McGlynn se uchechtl a vrátil se dovnitř.

„Do háje,“ ulevila si Lynchová. Už tak byla na Lottiině černé listině – kdoví proč – a teď tohle. Až Emmu Russellovou najde, zakroutí jí krkem.

A pak ji napadlo něco hrozného.

Zahodila obrácený deštník do příkopu a rozběhla se ulicí.

10. KAPITOLA

Arthur Russell prohrábl struny kytary a poslouchal zvuk, který se linul ze sluchátek. Začínalo to znít dobře. Začínalo to znít jako něco, co stojí za nahrávku. Sny ho stále neopustily. Devětačtyřicetiletý chlap, který se chová, jako by se měl stát světoznámým kytaristou. To jsem prostě já, pomyslel si. Už se nezměním.

Zmáčkl několik červených tlačítek, posunul páčkou na nahrávacím pultu a začal znovu. Ze sluchátek se ozvala tichá melodie.

Pořád to nebylo ono. Hlasitě vzdychl, zatahal se za prošedivělý plnovous a zavřel oči. Když je otevřel, stáli před ním dva lidé. Stáhl si sluchátka a poškrábal se na vyholené hlavě.

„Co chcete? Jak jste se sem dostali?“

„Pan Russell? Arthur Russell?“ zeptala se žena s mokrými vlasy.

„Kdo se ptá?“ Postavil kytaru do stojanu, založil si paže a pootočil se na kolečkové židli.

„Detektiv inspektorka Lottie Parkerová,“ představila se.

Měla příjemný hlas, hluboký a melodický. Napadlo ho, jestli umí zpívat.

„Detektiv seržant Boyd,“ dodal vysoký šlachovitý chlap vedle ní.

Vypadal upraveněji než ona. Zvláštní dvojka, pomyslel si Russell.

„Jste bez dovolení v mém studiu. Jak jste se sem dostali?“

„Pomohla nám majitelka. Máte to tu hezké,“ poznamenala inspektorka.

„Paní Crumbová je praštěná bába. Co chcete? Nic jsem neudělal.“

„Neříká vám něco porušení soudního zákazu?“ Teď mluvila vyšším hlasem. Vysmívala se mu.

„K tomu baráku jsem se ani nepřiblížil. Jen se zeptejte manželky. Jo aha, možná vás posílá ona, aby ze mě vymáčkli další eura, co? Tak to je smůla. Jsem na mizině.“

„Kdy jste svou ženu viděl naposledy?“ zeptal se vyšetřovatel.

Ten tedy rozhodně žádný zpěvák není, pomyslel si Russell. A proč sem vůbec tahají Marian?

„Svou ženu?“

„Ano, pane Russelle. Vaši ženu.“

„U soudu, jsou to tak čtyři měsíce. Proč se nezeptáte jí?“

„Udělali bychom to, kdybychom věděli, kde je.“ Opět ta inspektorka.

„Zkuste to v Tesku nebo u ní doma. Nikam jinam nechodí.“

„Tam ani tam není. Kdy jste naposledy viděl svou tchyni?“

„Tak moment… o co jde?“

„Odpovězte nám.“

„Ne, neodpovím. Nemáte tu co dělat, natož se vyptávat na kraviny. Koukejte zmizet, nebo zavolám právníka.“

Inspektorka udělala krok blíž. Arthur se nepohnul.

„Je ve vašem zájmu odpovídat.“

„Proč? Pokaždý, když jsem s váma měl co do činění, vyšlo mě to zatraceně draho. Vy a vám podobní jste mě připravili o rodinu. Už ani nemůžu vidět svou dceru, když nedám vědět měsíc dopředu.“ Zaťal pěsti. Zuřivě žvýkal žvýkačku Nicorette. Krev mu kypěla v žilách a valila se mu do hlavy. Svaly na nohou se napjaly, koleno sebou škublo.

„Proč jste tak rozčilený?“ Ta inspektorka… Jak že se jmenuje? Parkerová. Jo. Ta mrcha udělala další krok k němu. Ještě jeden a sejmu tě, pomyslel si. Místo toho pokrčil rameny.

„Nechci žádný problémy.“

„Kde jste byl včera v noci mezi půl sedmou a řekněme jedenáctou?“

„Potřebuju právníka?“

„To je na vás. Máte co skrývat?“

Uhodil se pěstmi do stehen. „Vlezete sem a vyptáváte se mě na tyhle věci. Znervózňuje mě to. Jak by vám bylo, kdyby někdo vlez do vašeho nahrávacího studia a prováděl to co vy?“

„Nemám nahrávací studio,“ opáčila.

„To se dalo čekat.“

„Jak to myslíte?“

Arthur vstal, jeho trpělivost právě vyprchala. „Protože vypadáte jako někdo, kdo je moc namachrovanej na to, aby si dokázal užívat muziku. Je to tak, nebo ne? Aha!“

Asi jsem zašel moc daleko, napadlo ho, když ho popadla za košili a přitáhla k sobě. Cítil jí z úst žvýkačku, kterou maskovala alkoholové výpary. Pije. Všichni policajti jsou stejní. Ochlastové.

„Okamžitě dejte ty ruce pryč,“ varoval ji.

Pustila ho, ale nepohnula se. „Odvezu vás na stanici, kde s vámi sepíšeme výpověď.“

„A co jsem měl jako udělat? Protože teda fakt nemám páru.“

„Odmítáte nám odpovědět na otázky,“ konstatoval ten hubený detektiv. „Kde jste byl včera v noci?“

Russell zvedl kytaru a posadil se. „V práci, v Dannyho baru. Kolem půl osmé jsem večeřel s paní Crumbovou a pak jsem tady skládal muziku. A teď odsud koukejte vypadnout.“

Vyšetřovatelé si vyměnili pohled. Nevědí, co mají udělat? Kreténi, pomyslel si Arthur a nasadil si sluchátka. Odsunul se od nich na kolečkové židli, otočil se ke svému stolu a začal zpívat.

Když se obrátil, byli pryč. Nepochyboval však, že se vrátí.

Vyplivl žvýkačku. Zalovil v kytarovém pouzdru, vytáhl z něj krabičku cigaret a jednu si zapálil. Zamotala se mu hlava. Usoudil, že potřebuje něco silnějšího než nikotin.

„Do hajzlu s tebou, Marian,“ ulevil si a stáhl si sluchátka. „Ty jedna vychcaná mrcho.“

* * *

„To je teda dílo,“ poznamenal Boyd, který se pokoušel zapálit si v dešti cigaretu.

„S tou svou vidláckou kostkovanou košilí a dřevorubeckýma fousama… Co si o sobě myslí?“ Lottie si nasadila kapuci.

„Měl by se umýt,“ dodal Boyd.

„Já ho necítila.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Co tím chceš říct?“

„Už zase piješ, Lottie. Nejsem slepej ani blbej. Co se děje?“

Starost, která na něm byla jasně patrná, ji znepokojovala. Ale nepotřebuje, aby ji litoval. Zvládne to sama. Jako vždycky.

„Starej se o sebe.“ Rozběhla se k autu, nasedla a zabouchla dveře.

Boyd také nastoupil. „Řeknu ti to jenom jednou,“ pronesl. „Kdybys potřebovala, jsem tady.“

„Nastartuj. Musíme sepsat výslech Arthura Russella a prověřit to jeho takzvané alibi.“

„Tvoje přání je mi…“

„Nastartuj to auto, Boyde.“

„Možná jsme mu měli říct, že je jeho tchyně mrtvá a manželka se pohřešuje.“

„A možná jsme udělali dobře, že jsme nic neřekli. Uvidíme, co udělá.“

„Myslíš, že Tessu zabila Marian?“

„Až ji najdeme, můžeme se jí zeptat, ne?“ Lottie si dala nohy na palubní desku a přemítala, kde by sehnala nějaké prášky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stará tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.