DIVOKÉ LABUTĚ

JUNG CHANGOVÁ

IKAR

Jung Chang

WILD SWANS

Copyright © Globalflair Ltd 1991, 2003

All rights reserved

Translation © 1996, 2020 by Kateřina Brabcová and Michaela Ponocná

ISBN 978-80-249-4216-2

Věnuji tuto knihu babičce a otci, kteří se jejího vydání nedožili.

Můj dědeček generál Süe Č’-cheng, šéf policie ve vládě vojenských diktátorů v Pekingu, 1922–1924.

Moje matka (vlevo) se svou matkou a nevlastním otcem, doktorem Siaem; Ťin-čou, kolem 1939. Stojící uprostřed je druhý syn doktora Siaa, Te-kuej, jediný člen jeho rodiny, který souhlasil s tím, aby se doktor Sia oženil s mou babičkou. Nejstarší syn doktora Siaa se na protest postřelil. Stojící zcela vpravo je Te-kuejův syn.

Doktor Sia.

Moje matka jako třináctiletá školačka v Mandžusku, 1944.

Bratranec Chu, matčin první chlapec. Na rubu fotografie je báseň, kterou napsal: Vítr a prach jsou moji společníci./ Konec země je mým domovem.

– Vyhnanství

Poté, co bratrance Chua vykoupil jeho otec v roce 1947 z vězení, dal Chu tuto fotografii kamarádovi a požádal ho, aby ji předal mé matce, aby věděla, že je naživu. Kvůli obléhání vyhledal kamarád moji matku až po tom, co se Ťin-čou zmocnili komunisté; když viděl, že je zamilovaná do mého otce, rozhodl se jí fotografii nepředat. Dal jí ji až po náhodném setkání nv roce 1985; tehdy se dozvěděla,nže bratranec Chu zemřel za Kulturní revoluce.

Babiččina sestra Lan a její manžel, „Oddaný“, se synkem krátce poté, co „Oddaný“ vstoupil do kuomintangské tajné služby, Ťin-čou, 1946.

Komunističtí vojáci vstupují do jedné z městských bran, která přežila obléhání Ťin-čou, na níž zůstala kuomintangská hesla, 1948.

Malování hesel na podrážky „osvobozeneckých střevíců“ během občanské války – „Chraňte naši zemi“ (vlevo) a „Porazte Čankajška“.

Komunistické jednotky útočí na Ťin-čou, říjen 1948.

Moji rodiče v Nankingu, bývalém hlavním městě Kuomintangu,   cestou z Mandžuska do S’-čchuanu, několik dní před tím, než matka potratila své první dítě, září 1949. Oba mají na sobě komunistické vojenské uniformy.

Oslava na rozloučenou s mou matkou před jejím odchodem z I-pinu, červen 1953. Nahoře zleva: otcova nejmladší sestra a moje matka; dole zleva: moje babička z otcovy strany, já, moje babička z matčiny strany,
moje sestra Siao-chung, bratr Ťin-ming, teta Ťün-jing.

Mí rodiče (stojící), babička (dole vlevo) drží Siao-chung a chůva se mnou na klíně; krátce po našem příjezdu do Čcheng-tu v roce 1953.

Babička drží mě (dvouletou, se stuhami ve vlasech) a Ťin-minga; matka drží Siao-cheje, stojící je sestra Siao chung, Čcheng-tu, konec roku 1954.

Otec na fotografii, jež podle mě obzvlášť dobře zachycuje jeho rozpoložení, během cesty z Mandžuska do S’-čchuanu, konec roku 1949.

Matka pronáší projev, Čcheng-tu, 1958.

Já šestiletá.

Matka (zleva) se Siao-chung, Ťin-mingem, Siao-chejem a se mnou, Čcheng-tu, začátek roku 1958. Fotografie byla pořízena ve spěchu, aby ji otec mohl vzít s sebou do I-pinu a ukázat své matce, která byla vážně nemocná. Známky spěchu jsou patrné na matčiných vlasech, které si neuhladila, a na kapesníku dosud připíchnutém na Ťin mingově námořnickém oblečku (tak se to dělalo malým dětem). Matka pronáší projev, Čcheng-tu, 1958.

Se Siao-chung (vlevo), Siao-chejem (vzadu) a Ťin-mingem (vpravo) na každoroční výstavě květin v Čcheng-tu, 1958.

Krátce poté, co byla pořízena tato fotografie, udeřil hladomor. Otec byl neustále pryč na venkově, takže několik let nevznikly žádné rodinné snímky.

Na náměstí Tchien-an-men v Pekingu jako příslušnice Rudých gard (vpředu, druhá zleva) s přáteli a leteckými důstojníky (mezi nimiž byla jedna žena), kteří nás měli trénovat. Mám na rukávu pásku Rudých gard, „leninské sako“ mé matky a záplatované kalhoty, abych vypadala „proletářsky“. V obvyklé dobové póze držíme Rudé knížky s Maovými citáty. Listopad 1966.

Poslední fotografie mého otce před Kulturní revolucí, jaro 1966.

Otec v pracovním táboře Mi-i, s Ťin-mingem, konec roku 1971, těsně po smrti Lin Piaoa.

Matka v pracovním táboře na Buvolí rovině, před polem s kukuřicí, kterou pomáhala sázet, 1971.

Babiččin bratr Jü-lin se ženou a dětmi před domem, který si právě pro sebe po deseti letech ve vyhnanství na venkově postavili, 1976. Tehdy se rozhodli po deseti letech mlčení navázat kontakt s babičkou. Poslali jí tuto fotografii, aby viděla, že jsou všichni v pořádku, nevěděli, že před sedmi lety zemřela.

Těsně předtím, než jsem byla vyhnána na kraj Himálaje (stojím druhá zprava); zleva stojí Ťin-ming, Siao-chung, já, Siao-chej; dole zleva: babička, Siao-fang a teta Ťün-jing; Čcheng-tu, leden 1969. Poslední fotografie babičky a tety.

S pracovní skupinou elektrikářů v továrně na obráběcí stroje, Čcheng-tu (v dolní řadě uprostřed). Čínské znaky znamenají „Vyprovázení soudružky Jung Changové na univerzitu, 27. září 1973, pracovní skupina elektrikářů.“

Vojenský výcvik na S’čchuanské univerzitě (stojím v zadní řadě, druhá zprava), 1974.

S kamarády a filipínským námořníkem (uprostřed) na výletě s cílem procvičovat angličtinu, Čan-ťiang, říjen 1975. Námořníci byli prakticky jediní cizinci, se kterými jsem kdy mluvila, než jsem v roce 1978 odjela z Číny.

Se svou třídou (v dolní řadě třetí zleva) před branou S’čchuanské univerzity, Čcheng-tu, leden 1975.

Před otcovou kremací, s Ťin-mingem podpíráme matku. Naproti nám stojí Siao-chung, duben 1975.

Obřad k uctění otcovy památky (stojím se svou rodinou, čtvrtá zprava). Úředník čte projev Strany na rozloučenou. Čcheng-tu, 21. dubna 1975. Řeč byla neobyčejně důležitá, protože otcovo stranické hodnocení určí budoucnost jeho dětí, přestože on sám je mrtvý. Protože otec kritizoval Maa, který dosud žil, byla původní verze zlověstně negativní. Matka bojovala za změny a dosáhla mnohem příznivějšího kompromisu. Obřad organizoval „pohřební výbor“ složený z otcových bývalých spolupracovníků, mezi nimiž byli lidé, kteří pomáhali otce pronásledovat. Obřad byl pečlivě zrežírován do posledního detailu a podle předepsaného programu se ho zúčastnilo asi 500 lidí. Dokonce byla i stanovena velikost věnců.

V Pekingu, září 1978, před odjezdem z Číny do Británie.

V Itálii, léto 1990.(Foto Jon Halliday)

Jak jsem psala Divoké labutě

Divoké labutě vyšly poprvé v roce 1991. Konečně se ze mě stala spisovatelka.

Vždycky jsem snila o tom, že budu spisovatelkou. Když jsem však vyrůstala v Číně, byla představa psát a publikovat nemyslitelná. V těch letech podléhala země Maově tyranii a většina spisovatelů strašlivě trpěla při nekonečném politickém pronásledování. Mnozí byli veřejně odsouzeni, někteří posláni do pracovních táborů a někteří dohnáni k sebevraždě. V letech 1966–67, za Maovy Velké čistky, nesprávně nazývané Kulturní revoluce, byla většina knih z domů lidí spálena. Můj otec, který býval komunistickým funkcionářem, se stal obětí, byl přinucen spálit svůj milovaný soubor knih a to byla jedna z hlavních věcí, která vyvolala jeho duševní chorobu. Dokonce i psát si sám pro sebe bylo neobyčejně nebezpečné. První báseň, kterou jsem napsala, na své šestnácté narozeniny dne 25. března 1968, jsem musela roztrhat a spláchnout do záchoda, protože otcovi pronásledovatelé přišli udělat razii v našem bytě.

Měla jsem však naléhavou potřebu psát a dál jsem psala pomyslným perem. V následujících několika letech jsem pracovala jako rolnice a elektrikářka. Když jsem rozhazovala hnůj na rýžových polích a kontrolovala rozvod energie na vrcholku elektrických sloupů, v duchu jsem pilovala dlouhé pasáže nebo si vkládala do paměti krátké básně. Do Británie jsem přišla v září 1978. Mao zemřel dva roky předtím a Čína se začala vzpamatovávat z dusivé izolace, do které zemi uvrhl. Poprvé od založení komunistické Číny byla stipendia ke studiu v zahraničí udělována na základě školních výsledků, a nikoli z politických důvodů. Mohla jsem odjet ze země poté, co jsem složila zkoušky, a byla jsem patrně první člověk z vnitrozemské provincie S’-čchuan, jejíž obyvatelstvo tehdy čítalo kolem 90 milionů, který od roku 1949 studoval na Západě. Dostalo se mi neuvěřitelné přízně osudu a konečně jsem měla svobodu psát a psát o tom, o čem jsem chtěla.

A přesto mě v tuhle chvíli touha psát přešla. Ve skutečnosti to byla poslední věc, již jsem toužila dělat. Znamenalo by to obrátit se dovnitř a stále se vracet k životu a době, o nichž jsem přemýšlela velmi nerada. Snažila jsem se na Čínu zapomenout. Dostala jsem se na místo, které mě okamžitě pohltilo, bylo jako jiná planeta, a nepřála jsem si nic jiného než strávit každou minutu pronikáním do tohoto nového světa.

Všechno v Londýně bylo vzrušující. Můj první dopis mamince překypoval nadšením nad výkladními skříněmi a předními zahrádkami, které jsem míjela cestou do Maida Vale číslo 42, domu patřícího čínskému velvyslanectví, kde jsem byla ubytována. Byla to doba, kdy většinu čínských domovů měly květiny teprve znovu ozdobit. Mao v roce 1964 veřejně odsoudil pěstování květin a trávy jako „feudální“ a „buržoazní“ a nařídil: „Zbavte se většiny zahradníků.“ Jako dítě jsem musela s ostatními odstraňovat z trávníků u naší školy trávu, a viděla jsem, jak z budov mizí květináče. Byla jsem strašně smutná a nejenže jsem se s obtížemi snažila skrýt své city, ale zároveň jsem se vinila za instinkty, které šly proti Maovým pokynům; jako ostatním dětem v Číně nám vymývali mozek a my se museli s pokyny ztotožnit. Ačkoli v době, kdy jsem odjela, už bylo možné vyjádřit lásku ke květinám, aniž byl člověk odsouzen, Čína byla stále bezútěšné místo, kde vlastně neexistovaly žádné domácí rostliny nebo prodavači květin. Většina parků byla umořená pustina.

Takže první den, kdy jsem směla ven, jsem s nepopsatelnou radostí podnikla dlouhou procházku ohromnou rozlohou Hyde Parku. Z každého stébla trávy a každého okvětního lístku pod majestátními kaštany jsem bláznila radostí. Jednoho dne jsem riskovala, že mi přísně vynadají nebo něco ještě horšího, a navrhla jsem politickému vedoucímu skupiny, k níž jsem patřila, abychom přesunuli naše sobotní propagandistické schůze, nazývané „politické studium“, na trávníky proslulých zahrad Kew Gardens.

V té době byly dosud povinné propagandistické schůze, konané každý týden, které mě v Číně k smrti nudily, a v Londýně jsme my z pevninské Číny byli pod stálou kontrolou jako ve vězení. Nesměli jsme bez povolení nebo sami nikam chodit. Neuposlechnout příkazů mohlo znamenat, že člověk bude s ostudou poslán zpátky do Číny a bude mít zničený život. V dráždivé svobodě Londýna jsem měla pocit, že se udusím, a byla jsem posedlá vymýšlením plánů, jak pravidla ohnout nebo porušit. Někdy se mi to podařilo jako v případě návštěvy Kew Gardens, protože politický vedoucí po tom sám toužil, i když se velmi obával, že bude mít na velvyslanectví problémy. Výsledkem toho bylo, že skupina mladých mužů a žen v pytlovitých modrých „Maových oblecích“ jako uniformy seděla nepatřičně – zato šťastná – vedle nádherně barevné zahrady růží.

Žádné problémy nebyly. Měla jsem štěstí, protože právě nastala doba dramatických změn, které zachvátily Čínu. Koncem roku 1978 došlo k obratu a země odmítla podstatu maoismu. V následujícím roce se mi dařilo posouvat hranice omezení; bylo to riskantní, ale bez následků. Jedno místo, na které jsem především upřela zrak, byla anglická hospoda, protože nám bylo výslovně řečeno, abychom do nich nechodili. Čínský překlad slova hospoda, ťiou-pa, tehdy znamenal nemravné místo plné žen. Byla jsem bez sebe zvědavostí. Jednoho dne jsem vyklouzla a vyrazila do hospody naproti naší škole. Strčila jsem do dveří a vplížila se dovnitř. Neviděla jsem nic vzrušujícího, jen pár starých mužů, kteří tam seděli a pili pivo. Byla jsem dost zklamaná. Možná, že jsem byla první čínskou studentkou v zahraničí, která si vyšla sama. Jeden učitel z univerzity, kterou jsem navštěvovala – nyní je to Thames Valley University – mě pozval, abych s ním jela do Greenwiche. Podle našich pravidel jsem se ho zeptala, jestli mohu „vzít s sebou kamarádku“. Špatně to pochopil a řekl: „Se mnou jste v bezpečí.“ Bylo mi trapně, ale nemohla jsem to vysvětlit. Měli jsme příkaz, že nesmíme nikomu říct, že máme nařízení mít s sebou gardedámu; museli jsme si vymyslet výmluvu. Já ale nechtěla lhát a navíc jsem zoufale chtěla jít bez dohlížející osoby. A tak jsem naléhavě požádala přidělence na velvyslanectví, který měl na starosti studenty, aby mě nechal jít; zapřísahala jsem ho, že jinak si bude Angličan myslet, že mu my Číňané nedůvěřujeme, nebo dokonce podezíráme jeho pohnutky, což by bylo zlé pro anglicko-čínské přátelství a pro pověst naší socialistické vlasti. Na konci toho nesmyslu přidělenec souhlasil a řekl mi, abych byla zdrženlivá. Tušila jsem, že sám nemá systém moc rád. Ve skutečnosti to naznačil, když se mi jednou večer svěřil v budově, kde jsme byli sami. Před dvaceti lety miloval jednu dívku a právě se měli brát, když byla v politické kampani odsouzena jako „pravičák“. Uskutečnit sňatek by znamenalo konec jeho kariéry, která vypadala velmi slibně. Dívka trvala na tom, že jejich zasnoubení zruší. Po dlouhém, zoufalém hledání řešení souhlasil a pokračoval, až se z něj stal úspěšný diplomat. Nikdy se však přes to nepřenesl a neodpustil si. Když se mnou mluvil, měl v očích slzy. Nezdálo se zvláštní, že si úředník z velvyslanectví, který mě sotva zná, vylévá srdce. V těch letech byli lidé tak zatíženi tragédiemi svého života, že měli sklon se náhle svěřit, když měli dojem, že narazili na spřízněnou duši. Liberalizace v Číně uvolňovala stavidla paměti lidí. Umožnila, že i přidělenec riskoval průlomové povolení, abych odešla z ubytovny sama.

Dodnes si ten výlet do Greenwiche živě pamatuji. Nebyl nijak výjimečný: jízda autem, chůze, fotografování u Nultého poledníku s každou nohou na jiné polokouli. Mně se však točila hlava napětím. Celou tu dobu jsem koukala po lidech, kteří vypadali jako Číňané, a rychle jsem podle jejich oblečení zvažovala, jestli jsou z Číny; pokud jsem usoudila, že jsou, což bylo nesmyslně často, odvrátila jsem hlavu, abych se jim vyhnula, a přitom jsem se usilovně snažila, abych se ke svému společníkovi chovala co možná nejpřirozeněji. Děsila jsem se, že si mě někdo všimne a nahlásí mě na velvyslanectví, a v tom případě by se mnou byl konec a ten milý přidělenec by mohl být také vystaven nebezpečí. Cizokrajný piknik se sýrovými sendviči na rozlehlém, poklidném trávníku byl tím nejvíc nervy drásajícím okamžikem dne, protože jsem byla vázána k místu a neměla se kde schovat. Strach mi nezabránil, abych zkoušela další dobrodružství – ne z lásky ke vzrušení z nebezpečí, ale prostě proto, že jsem si nemohla pomoci. Jak se pravidla stále víc uvolňovala, byla jsem sama venku čím dál častěji a rychle se spřátelila s lidmi různého společenského postavení. Většinou jsem říkala, že jsem z Jižní Koreje spíš než z Číny. Kromě napůl tajné povahy mých aktivit jsem nechtěla, aby se zvědavost lidí zaměřila na zemi mého původu, která tehdy díky své neprodyšně uzavřené izolovanosti fascinovala jako vesmír. Chtěla jsem nenápadně navazovat hovor jako normální člověk v Londýně. To se mi dařilo a můj první a nejsilnější dojem byl, že Británie je skvěle beztřídní společnost.

Narodila jsem se do komunistické elity a viděla jsem, jak je Maova Čína třídně rozdělená a hierarchická. Každý patřil do pevné kategorie. Na každém formuláři vedle kolonky „datum narození“ a „pohlaví“ byla nutně kolonka „rodinný původ“. To člověku určovalo dráhu, vztahy a život. Zatímco mnozí příslušníci elity měli sklon být nafoukaní, pak ti, co se náhodou narodili do „špatné“ rodiny, byli předurčeni mít zkažený život. Výsledkem této hrozné reality bylo, že jsme všichni byli posedlí zjišťováním, kdo pochází z jaké rodiny, a lidé často kladli tuto otázku rovnou při prvním rozhovoru. Při setkávání s lidmi v Londýně jsem však žádný takový tlak nepociťovala. Všichni se zdáli být si nezvykle rovní a na původu jim vůbec nezáleželo. Moje názory se během let trochu pozměnily. Myslím si však, že jsem si úplně nedělala iluze. Navzdory tradici třídních rozdílů mají lidé v Británii důstojnost a sociálně znevýhodnění nejsou zneužíváni a utlačováni jako za Maa. A spravedlnost společnosti a váha, kterou země přikládá této myšlence, je něco, s čím se Čína stále nemůže začít srovnávat. A tak jsem se do Británie zamilovala nejen rozumem, ale i srdcem. Můj první zdejší rok byl jako smršť nejopojnějšího času. Navštívila jsem každé muzeum a galerii vyznačené na turistické mapě a navštěvovala jedno představení za druhým za nepatrné vstupné pro studenty. Těšilo mě chodit po Londýně celé hodiny pěšky, abych ušetřila za jízdné, protože každá budova a každá ulice byly zajímavé. Strčila jsem hlavu do špinavých nočních klubů a podívala se na zboží v sexshopech v Soho. Na své první diskotéce jsem byla úplně bez sebe. Dokonce i průměrné kino mi připadalo jako Aladinova jeskyně, kde tlumené světlo na starém červeném čalounění a tu a tam neobvyklé zlacení slibovaly tajemství a poklady. Kladla jsem podivné otázky, jak mi později došlo, a poznala lidi různých kultur. Poslední porušené tabu bylo chodit s kluky cizinci, což jsem musela tajit, protože jsem stále čekala katastrofu. Výstražný příběh, který jsem si přinesla z Číny a jemuž jsem pevně věřila, byl o tom, že každá, která se pokusí mít zahraničního milence, bude omámena drogami a odvezena zpátky v jutovém pytli zpátky do Číny. Když jsem byla někde poblíž Portland Place, kde je velvyslanectví, třásly se mi nohy jako rosol, a když jsem byla v autě, skrčila jsem se na sedadle, aby mi hlava zmizela pod oknem. Tehdy jsem poprvé v životě použila make-up – myslela jsem, že mě to dostatečně zamaskuje před velvyslanectvím (které ve skutečnosti neprovádělo takový dohled, jak jsem si tenkrát představovala). Se silně nanesenou jasně červenou nebo červenofialovou rtěnkou a zlatozelenými očními stíny jsem svůj obličej stěží sama poznávala. Bylo zábavné pohrávat si s make-upem – a přitom jsem se vrhala na doktorát z lingvistiky. Nabídli mi stipendium na Univerzitě města Yorku, což bylo místo, které ještě předtím, než jsem ho spatřila, mělo pro mě neuvěřitelné kouzlo, s legendární katedrálou Minsterem, městskými hradbami (slyšela jsem, že jsou jako Velká čínská zeď) a tzv. válkami růží. Tehdy musela být zahraniční stipendia směrována přes čínskou vládu a jednotlivci je nemohli přijímat. Já však zase dostala zelenou, abych nabídku přijala, díky lidem, jako byl ten milý přidělenec na velvyslanectví, a díky rostoucímu uvolnění v Číně. A tak se stalo, že když jsem v roce 1982 dokončila doktorát, byla jsem první člověk z komunistické Číny, který získal doktorát na britské univerzitě.

Naučila jsem se mnohem víc než lingvistické teorie (které jsem, musím ke své hanbě přiznat, převážně zapomněla). Vzpomínám si na den, kdy jsem šla probírat plán své doktorandské práce se svým vedoucím, profesorem Le Page, který už jen svou citlivou přítomností pomáhal rozptýlit neustálou úzkost a náhlou paniku, které se mě zmocnily. Jeho mírně ironické způsoby a nenápadná autorita mě neustále ujišťovaly, stejně jako Anglie, že jsem na místě, kde panuje spravedlnost, že si nemám dělat starosti. Cítila jsem se úplně v pohodě a dál žvatlala o svých názorech na lingvistické teorie, které jsem měla zkoumat. Profesor poslouchal a nakonec se mě zeptal: „Mohla byste mi svou práci ukázat?“ Upadla jsem do rozpaků a vykřikla: „Ale já ještě nezačala!“ A on na to: „Ale už máte všechny závěry.“

Ta jediná poznámka uvolnila škrtící uzel, jímž můj mozek svázalo totalitní „vzdělání“. V Číně nás cvičili, abychom nevyvozovali závěry z faktů, místo toho jsme začínali marxistickými teoriemi, Maovými myšlenkami nebo stranickou linií a popírali jsme, nebo dokonce zavrhovali fakta, která se k nim nehodila. Přemýšlela jsem nad tím novým přístupem, když jsem se vracela do svého pokoje na kraji krásného jezera v kampusu, kde vodní ptáci měli kolonii pod mým oknem a každé ráno mě budili svým zpěvem. Teď letěli přes oblohu a vhodně doprovodili můj pocit, že jsem našla správný způsob, jak přemýšlet. Mít stále otevřenou mysl: tak jednoduché, a přesto mi trvalo tak dlouho, než jsem to objevila.

Právě v Yorku mě jeden večer napadla myšlenka napsat knihu o svém minulém životě. Byla jsem pozvána na přednášku jednoho profesora, který byl právě v Číně. Promítl několik diapozitivů školy, kterou navštívil; v zjevně mrazivý den se žáci učili v třídách s úplně rozbitými okny, bez vytápění. „Není vám zima?“ zeptal se laskavý profesor. „Ne, není,“ odpověděla škola.

Po promítání byla recepce a jedna žena, která se snad snažila najít něco, co by mi řekla, začala: „Tady vám musí být hrozně horko.“ Ta nevinná poznámka mě tak ranila, že jsem nečekaně odešla z místnosti a poprvé od příchodu do Británie plakala. Nebylo to ani tak z pocitu urážky, ale z nesmírné bolesti nad lidmi v mé rodné zemi. Naše vláda s námi nejednala jako s normálními lidskými bytostmi, a proto nás někteří nezasvěcení lidé nepovažovali za stejný druh lidí, jako byli oni sami. Vybavil se mi starý postřeh o tom, že čínský život má nízkou cenu, a údiv jednoho Angličana nad tím, že bolest zubů je pro jeho čínského sluhu nesnesitelná. Znovu mě doháněly k zuřivosti početné obdivné komentáře lidí ze Západu, kteří navštívili Maovu Čínu. Tvrdili, že Číňané jsou výjimeční lidé, kteří si zřejmě užívají, že jsou kritizováni, veřejně odsuzováni a „napravováni“ v pracovních táborech – což by lidem ze Západu připadalo jako naprosté utrpení.

Zatímco mi tyto myšlenky vířily hlavou, připomínala jsem si svůj život v Číně, svoji rodinu a všechny ty lidi, co jsem znala, a zatoužila jsem vyprávět světu naše příběhy a jak se Číňané doopravdy cítí. Vrátila se mi naléhavá potřeba psát.

To však bylo léta předtím, než jsem napsala Divoké labutě. Podvědomě jsem se myšlence psaní bránila. Nebyla jsem schopná ponořit se hluboko do paměti. Během dramatické Kulturní revoluce v letech 1966–1976 má rodina strašlivě trpěla. Otec i babička zemřeli bolestnou smrtí. Nechtěla jsem znovu prožít ve vzpomínkách léta babiččiny neléčené nemoci, otcovo uvěznění a to, že matka musela klečet na rozbitém skle. Těch pár řádek, které jsem napsala, bylo povrchních a bez života. Neměla jsem z nich radost.

Pak, v roce 1988, za mnou do Londýna přijela matka. Byla to její první cesta do zahraničí. Chtěla jsem, aby si to pořádně užila, a hodně jsem ji brala ven. Po krátké době jsem si všimla, že si to moc skvěle neužívá. Něco jí leželo v hlavě, byla neklidná. Jednoho dne odmítla vyrazit na nákupy a usadila se u mého černého jídelního stolu, na němž zářila kytice zlatých narcisů. Držela v dlaních hrnek jasmínového čaje a řekla, že ze všeho nejvíc chce se mnou mluvit.

Matka mluvila každý den po celé měsíce. Poprvé v životě mi řekla o sobě a o babičce. Dozvěděla jsem se, že babička byla konkubínou generála s civilní pravomocí a matka se v patnácti letech přidala ke komunistickému podzemnímu hnutí. Obě měly život bohatý na události, v Číně, kterou zmítaly války, vpády cizích zemí, revoluce a pak totalitní tyranie. V obecné smršti dějů zažívaly bolestivé milostné vztahy. Dozvěděla jsem se o matčině utrpení, o chvílích, kdy jen tak tak unikla smrti, o její lásce k mému otci a o jejích citových střetech s ním. Vylíčila mi mučivé podrobnosti svazování babiččiných chodidel: jak jí zlámali kosti prstů velkým kamenem, když jí byly dva roky, aby vyhověli tehdejším měřítkům krásy.

Pozadím našich hovorů bylo cestování. Jely jsme na ostrov Skye ve Skotsku a k Luganskému jezeru ve Švýcarsku a matka vyprávěla, v letadlech, v autech, na lodích a během procházek, do poloviny noci. Když jsem byla v práci, zůstávala doma a mluvila na magnetofon. Než odjela z Británie, nahrála šedesát hodin záznamů. Zde, mimo společenské a politické hranice Číny, byla schopná udělat něco, co nebyla schopná udělat celý život: otevřít svou mysl a srdce.

Když jsem matce naslouchala, ohromila mě její touha, abych ji pochopila. Stejně na mě zapůsobilo, jak moc si přála, abych psala. Zdálo se, že ví, že toužím psát, a povzbuzovala mě, abych si splnila svůj sen. Nežádala to po mně – to nikdy nedělala –, ale vyprávěla mi příběhy a ukazovala mi, jak se vyrovnávat s minulostí. Přestože prožila život plný utrpení a muk, nebyly její příběhy nesnesitelné či tíživé. Skrývala se v nich neustálá a povznášející síla ducha. Byla to nakonec moje matka, kdo mi vnukl myšlenku napsat Divoké labutě, příběh mé babičky, mé matky a můj v bouřlivé Číně 20. století. Za dva roky jsem vyplakala hodně slz a převalovala se mnoho bezesných nocí v posteli. Nevytrvala bych nebýt toho, že jsem v té době našla lásku, která mi naplnila život a poskytla mi hluboký klid. Jon Halliday, můj rytíř beze zbroje, se svou vnitřní silou pod tím nejmírnějším zevnějškem je ten nejdrahocennější poklad ze země, kterou jsem přijala za vlastní, z Británie. Byl tam a všechno bude v pořádku – všechno včetně psaní Divokých labutí. Při tvorbě knihy jsem na Jona hodně spoléhala. Angličtina byl jazyk, který jsem se začala pořádně učit, až když mi bylo dvacet jedna let, v prostředí naprosto odříznutém od vnějšího světa. Jediní cizinci, se kterými jsem mluvila před příchodem do Británie, bylo pár námořníků z jihočínského přístavu Čan-ťiang, někdejší francouzské kolonie, kam nás se spolužáky poslali na čtrnáct dní procvičovat angličtinu. Když jsem přijela do Londýna, měla jsem hodně přečteno – 1984 byla jedna z prvních knih, které jsem zhltla a neustále přitom žasla nad tím, jak výstižně se Orwellův popis hodil na Maovu Čínu – avšak anglická ustálená slovní spojení byla nad mé chápání. Moje učebnice v Číně napsali lidé, kteří sami nikdy neměli s cizinci žádné spojení, a většinou v nich byly přímé překlady čínských textů. Například lekce „Pozdravy“ uváděla přesnou náhradu výrazů, které jsme používali v Číně, a ty doslova zněly: „Kam jdete?“ a „Už jste jedl?“ Takhle jsem ze začátku zdravila lidi v Británii.

Potřebovala jsem Jonovu pomoc, abych napsala knihu anglicky – a to dobrou knihu, jak jsem doufala. Sám Jon je spisovatel a historik a byl nepostradatelný pro to, aby Divoké labutě působily. Byla jsem naprosto závislá na jeho úsudku a neomylném pohledu – jeho krásných, gazelích očí. Také nepřeženu, když řeknu, že jsem se od něj při psaní nesmírně mnoho naučila.

A tak jsem byla přešťastná, když s podporou dvou nejdůležitějších lidí v mém životě, mé matky a manžela, byly Divoké labutě dokončeny. Těsně před vydáním mi matka napsala: možná, že si kniha nepovede dobře a že jí lidé nebudou věnovat pozornost, ale ať nejsem zklamaná; díky mně je spokojená, protože psaní knihy nás sblížilo. Už jen to, řekla, jí stačí. Matka měla pravdu. Došla jsem k novému stupni úcty a lásky k ní. A právě proto, že jsem ji teď znala lépe, jsem chápala, že její domnělá lhostejnost k uznání je typická pro její úsilí uchránit mě před bolestí. Velmi mě to dojalo.

Bez matčina nucení a jen s jejím pochopením jsem byla ušetřena obav z toho, jak by mohly být Divoké labutě přijaty. Doufala jsem, že se budou čtenářům líbit, ale nežila jsem v tom snu. Jon mě velmi povzbuzoval. Řekl: „Je to skvělá kniha,“ a já mu důvěřovala, tak jak jsem to dělala při veškerém rozhodování spojeném s textem, a jak to dělám ve všem ostatním v životě.

Divoké labutě měly nakonec úspěch. Za posledních dvanáct let mi osobně nebo v dopisech vyjádřil uznání bezpočet lidí, což do mého života přináší neustálé vlny dokonalého štěstí. Matku, která stále žije v Čcheng-tu v Číně, navštěvují lidé mnoha různých národností, od diplomatů po baťůžkáře, od obchodníků po turisty. Pozvali ji do zemí tak odlišných jako Nizozemsko a Thajsko, Maďarsko a Brazílie – o Británii nemluvě. V Japonsku ji pod výškovými domy a třešňovými květy zastavovaly ženy s hřejivými slovy, v restauraci nám na stříbrném podnose přinesli nádherný kapesník ke kimonu, aby ho podepsala. Na nejednom letišti jí lidé pomohli se zavazadly a pak jí vyjádřili obdiv. Našla porozumění nejen u své dcery, ale i u milionů čtenářů na celém světě.

Smutné na tomto jinak dokonale šťastném konci je to, že v pevninské Číně nesmějí být Divoké labutě vydány. Režim zřejmě považuje knihu za ohrožení moci komunistické strany. Divoké labutě jsou osobní příběh, ale odrážejí historii Číny 20. století, z níž Strana nevychází dobře. Aby Strana ospravedlnila svoji vládu, diktuje oficiální verzi historie, avšak Divoké labutě linii Strany nezachovávají. Kniha zejména ukazuje, že na rozdíl od toho, co tvrdí Peking, že Mao byl v podstatě dobrý a významný vůdce, ve skutečnosti vládl čínskému lidu zločinně. Ještě dnes na náměstí Tchien-an-men v srdci hlavního města visí Maův portrét a za ohromnou betonovou plochou leží jako předmět uctívání jeho mrtvola. Současné vedení stále podporuje Maův mýtus, protože se vykresluje jako jeho dědic a odvozuje svoji legitimitu od něj. Proto je vydání Divokých labutí v Číně zakázáno. Stejně tak nesmí být kniha nebo já zmiňována ve sdělovacích prostředcích. Ačkoli mnoho čínských novinářů se mnou za ta léta dělalo rozhovor nebo o Divokých labutích psali, všechny recenze až na pár neuspěly, protože jen málo redaktorů se odváží porušit zákaz. Ten obzvlášť odstrašuje, protože tvrdé, přísně tajné nařízení spolupodepsalo ministerstvo zahraničních věcí, což je u knihy velmi neobvyklé, ne-li ojedinělé. To lidi děsí, protože mají pocit, že kdyby se s Divokými labutěmi zapletli, mohlo by jim to přinést vážné problémy – a zároveň to budí zvědavost; výsledkem je, že docela dost lidí, včetně těch, kteří pracují pro státní cenzuru, si knihu vyhledalo a přečetlo.

V dnešní Číně je život nezměrně lepší, než jak si ho většina lidí pamatuje, což mě nepřestává těšit. Avšak přestože je tu značný stupeň osobní svobody, země má k velké svobodě daleko. Tisk a knihy podléhají daleko přísnější kontrole než v desetiletích před komunisty. Než byl v roce 1994 prosazen zákaz Divokých labutí, předložil jeden čínský vydavatel cenzorům text, který obsahoval několik vynechávek, zvláště mých úvah o Maovi. Protože mám takových komentářů v knize ve skutečnosti poměrně málo, souhlasila jsem se škrty pod podmínkou, kterou vydavatel přijal, že na stránce bude uvedeno „následujících xxx slov bylo vynecháno“. Takový způsob používala cenzura před komunisty. Avšak u dnešní vlády to nefunguje. Verze s vynechávkami nakonec vyšla – ale jen jako pirátské vydání. Dokonce ani piráti se neodvážili vydat plné znění. Prý existuje další pirátské vydání bez škrtů. Patrně je to fotokopie knihy v čínštině, vydané na Tchaj-wanu – a v Hongkongu, kde její vydání nebylo ovlivněno přechodem regionu pod čínskou správu v roce 1997. Do Číny se dostalo mnoho výtisků (celníci prohledávají cestovatelům zavazadla jen zřídka). Já sama jsem výtisky přivezla bez problémů, ale ty poslané poštou nikdy nedorazily. Jeden velký čínský režisér, kterého nesmírně obdivuji, se podle knihy pokoušel vytvořit film, avšak marně, protože mu bylo řečeno, že to není dovoleno, a pokud by ho natočil v zahraničí, postihlo by to neblaze jeho další filmy a jeho štáb. Kvůli tomu, že režim Divoké labutě potlačuje, o nich v Číně slyšelo poměrně málo lidí.

Kniha je však do určité míry v zemi proslulá, protože probíhá hodně komunikace s vnějším světem. Dokonce jí využívají bystří podvodníci. V mém rodném městě Čcheng-tu působí jeden drobný podfukář. V místních novinách 6. května 2000 psali, že postává u významnějších hotelů a míst, a protože mluví plynně anglicky a trochu francouzsky, německy a japonsky, hučí do turistů a tvrdí, že je můj dobrý přítel. Pak je vezme na jídlo někam, kde je turistům napařen mastný účet, a on potom dostane od restaurace podíl ze zisku.

Dochází i k dojemným gestům. Jednou, když jsme s Jonem povečeřeli v restauraci v Pekingu, se Jon chystal zaplatit účet a bylo mu řečeno, že účet už vyrovnal mladý místní muž, který prohlásil, že se poučil o vlastní zemi „z knihy vaší ženy“. Ačkoli jsou Divoké labutě zakázané, lidé nejsou pronásledováni za to, že je v soukromí čtou nebo o nich mluví. Já mohu cestovat po Číně docela svobodně, bez patrného dozoru. Je zřejmé, že zatímco je kniha považována za hrozbu, já nejsem, protože nepořádám setkání, nepronáším řeči, nedělám utajovanou práci. Protože mě sdělovací prostředky zakázaly, jsem pouhý jednotlivec bez veřejného hlasu. Dnešní režim je velmi zaměřen na represi; orientuje se pouze na to, co považuje za hrozbu, což je cokoli, co by mohlo mít vliv na veřejnost a mohlo vést k organizované opozici. Takový přístup je ohromné vylepšení Maovy vlády, během níž byly bezdůvodně postihovány miliony lidí. Znamená však také, že Strana je rozhodnuta udržet si svůj monopol moci a že 1,3 miliardy Číňanů bude muset dál žít vydána na milost hrstce tajně vybraných lidí. I svět bude muset spoléhat na čirou náhodu, že vůdci významné atomové velmoci nejsou špatní.

Psaní Divokých labutí prohloubilo mé city k Číně. Zbavena minulosti už nechci „na všechno zapomenout“. Jsem neklidná, když jsem nějakou dobu mimo Čínu. Čínu, tak starou, a přesto tak mladou a plnou energie, která zažila tolik tragédií, a přesto zůstává opravdová a optimistická, mám v srdci. Přilétám tam jednou nebo dvakrát za rok. Není to domov, kde bych odpočívala, a často se vracím do Londýna vyčerpaná. Nadšení a vzrušení unavují stejně jako podráždění a vztek, jež mě tam pronásledují na každém kroku. Vytvořila jsem si návyk na tyto cesty proto, že jezdím za výzkumem k životopisu Maa, jejž spolu s Jonem píšeme posledních deset let a který vyjde v roce 2004.

Rozhodla jsem se napsat Maův životopis, protože mě fascinuje člověk, který ovládal můj život v Číně a zpustošil život mých krajanů, čtvrtiny obyvatel světa. Byl špatný stejně jako Hitler nebo Stalin a způsobil lidstvu stejně škod jako oni. Přesto svět o něm ví překvapivě málo. Zatímco tito dva evropští tyrani byli v celém světě odsouzeni, Mao dokázal neuvěřitelný kousek, jeho jméno je jen mírně pošramocené – naprosto nedostatečně ve srovnání s jeho zločiny –, přestože je mrtvý už téměř tři desetiletí. S Jonem si vychutnáváme úkol rozmotat labyrint mýtů, které jsou s ním spojené.

Čínský režim, jak se dá očekávat, mi klade do cesty mnoho překážek, ale jen málo z nich je nepřekonatelných, a většinou nás baví, že z nás dvou autorů dělají pár detektivů. Několik nejdůležitějších osob v Pekingu bylo varováno, aby se mnou nemluvilo. Zdá se však, že to není tak přísný zákaz jako ten, který zapovídá psát o Divokých labutích nebo je vydávat, spíš „Dávejte si pozor, co říkáte.“ Takže zatímco se někteří rozhodli vyhnout se problémům a nevidět se se mnou, většina mluví. Lidé prahnou po tom, aby si ulevili od tolika věcí, a Číňané také mají hluboce zakořeněný smysl pro povinnost k historii. Varování pomohlo: stalo se jakousi reklamou významného životopisu a hlavní myšlenka je, že se kniha nebude řídit stranickou linií, což bylo pro některé lidi ohromnou pobídkou, aby mluvili. Nakonec to byly Divoké labutě, co mi připravilo cestu. Většina lidí, se kterými se setkávám, buď knihu četla, nebo o ní slyšela a zřejmě souhlasí s tím, že je poctivá. Zdá se, že věří, že i Maův životopis poví pravdu. Divoké labutě také otevřely dveře k mezinárodním státníkům a dosud nevyužitým zdrojům ve světě. Při tomto bádání si znovu a znovu připomínám, jaké neuvěřitelné štěstí mám, že je mým spoluautorem Jon, protože nejen mluví mnoha jazyky, ale je také chodící encyklopedií mezinárodní politiky, jejíž součástí byl Mao. Uplynulých deset let bylo pro mě a pro Jona báječných, protože jsme cestovali do mnoha koutů světa a hledali informace o Maovi; pracujeme, den za dnem, rok za rokem, rozhodnuti věnovat tomu veškerý potřebný čas, nic si neulehčovat a vytvořit knihu, na kterou můžeme být pyšní. Každý den, kdy jsem doma v Notting Hillu v Londýně, sedím u svého stolu a píšu. Jon je dole ve své pracovně; občas se otevřou dveře, jak vstává, asi si jde udělat čaj. Při tom zvuku se mi mysl krátce a příjemně zatoulá k našemu příštímu setkání, kdy si u oběda budeme vyměňovat své objevy, nebo k večerní schůzce s přáteli. Venku za výsuvným oknem vpravo od mého stolu je obrovský platan s větvemi jako vodopád, který se vypíná k obloze. Obloha je v tento den s lehkými přeháňkami úchvatně krásná, slunce se usmívá za lehkými mlžnými mraky a vydává sotva patrný svit. Pod stromem stojí černý kandelábr jako ty, které se povinně objevují ve všech filmech o Londýně. Ulicí za ním proplouvají stejně klasické červené dvoupatrové autobusy. Chodci kráčejí pod deštníky. Ta nejobyčejnější londýnská scéna. A přesto mě nikdy neunaví na ni hledět, stejně jako mě nikdy nenudí psát. Během let tvrdé práce přicházejí pocity marnosti a chvíle, kdy vykřiknu na sebe a na přátele: „Mám toho dost.“ Ale jsem v sedmém nebi.

Londýn

květen 2003

Poděkování

Divoké labutě mi pomohl napsat Jon Halliday. Přispěl mi v mnohém a to, jak vypiloval moji angličtinu, je z toho všeho nejpatrnější. Při našich každodenních diskuzích mě nutil, abych příběh i myšlenky formulovala jasněji, a pomáhal mi najít přesné anglické výrazy. Pod jeho poučeným a pečlivým dohledem historika jsem se cítila bezpečnější a spoléhala jsem na jeho správný úsudek.

Nejlepší literární agent, o jakém může autor snít, je Toby Eady. To on mě svým laskavým způsobem přiměl, abych se dala do psaní.

Měla jsem štěstí, že jsem mohla spolupracovat s vynikajícími profesionály, jako jsou Alice Mayhewová, Charles Hayward, Jack McKeown a Victoria Meyerová v nakladatelství Simon & Schuster v New Yorku a Simon King, Carol O’Brienová a Helen Ellisová v nakladatelství Harper Collins v Londýně. Redaktorce Alici Mayhewové z nakladatelství Simon & Schuster jsem obzvlášť vděčná za její bystré komentáře a neocenitelnou pružnost. Robert Lacey v nakladatelství Harper Collins rukopis skvěle zredigoval, za což jsem mu hluboce vděčná. Ari Hoogenboom mě horlivě a srdečně povzbuzoval po telefonu z druhé strany oceánu. Jsem zavázaná všem, kdo na této knize pracovali. Nadšený zájem mých přátel mi neustále dodával odvahu. Jim všem jsem moc vděčná. Jmenovitě mi pomohli Peter Whitaker, I Fu En, Emma Tennantová, Gavan McCormack, Herbert Bix, R. G. Tiedemann, Hugh Baker, Yan Jiaqi, Su Li-qun, Y. H. Zhao, Michael Fu, John Chow, Clare Peploeová, André Deutsch, Peter Simpkin, Ron Sarkar a Vanessa Greenová. Clive Lindley mi od začátku dával cenné rady. Moji bratři, sestra a příbuzní a přátelé v Číně mi velkoryse dovolili, abych vyprávěla jejich příběhy, bez nichž by Divoké labutě nemohly být napsány. Nikdy jim nebudu moci dost poděkovat. Velká část této knihy je příběhem mé matky. Doufám, že jsem jej vystihla podle pravdy.

Jung Changová

Londýn, květen 1991

Předmluva k 21. vydání

Divoké labutě – příběh mé babičky, matky a můj na pozadí bouřlivých časů 20. století v Číně, se v roce 2012 dočkal dvacátého první vydání. Je to pro mě událost šťastná i smutná – šťastná proto, že vyrostla nová generace čtenářů a může si knihu přečíst, a smutná, protože v Číně je dosud stále zakázaná. Za uplynulých dvacet let prošla Čína velkými změnami, přesto psát bez příkras a pravdivě o její nedávné historii je stále tabu. Ráda bych věděla, kolik ještě musí uběhnout desetiletí, než budou Divoké labutě volně putovat i mou rodnou krajinou, v níž má matka, nyní osmdesátiletá, stále žije.

Jung Changová

2012

Poznámka autorky

Jména členů mé rodiny a veřejně známých osob jsou skutečná a jsou psána podle vžitých zvyklostí. Ostatní osobní jména jsem změnila. Názvy některých čínských organizací překládám odlišně od oficiální čínské verze, abych přesněji vystihla jejich funkci. Používám Oddělení pro veřejné záležitosti místo Oddělení propagandy, čínsky süan-čchuan-pu, a Orgán Kulturní revoluce místo Skupina Kulturní revoluce, čung-jang wen-ke.

Poznámka redakce

V překladu je použit český přepis čínštiny, který je pro českého uživatele instruktivnější než oficiální čínský přepis pinyin-zimu a platí od roku 1957 jako závazná norma fonetizace znakového písma. V čínských jménech je na prvním místě příjmení, obvykle jednoslabičné, jinak výjimečně dvouslabičné. Po něm následuje jméno, ve většině případů dvouslabičné, méně často jednoslabičné. Autorčino jméno je ponecháno v původním znění. Vyslovuje se Čchangová.

Rodokmen

Chronologická tabulka

1
„Třípalcové zlaté lotosy“

Generálovou konkubínou

(1909–1933)

Moje babička se v patnácti letech stala konkubínou generála s civilní pravomocí, který byl šéfem policie značně vratké čínské vlády. Psal se rok 1924 a v Číně panoval chaos. Na většině území včetně Mandžuska, kde moje babička žila, uchvátili moc jednotliví generálové. Konkubinát vyjednal její otec, policejní úředník v provinčním městě I-sien, které se nachází asi 150 kilometrů severně od Velké zdi a asi 400 kilometrů na severovýchod od Pekingu, v jihozápadním Mandžusku. Jako většina čínských měst byl i I-sien vybudován jako pevnost. Za dynastie Tchang (618–907) byl obehnán hradbami, vysokými devět a širokými tři a půl metru, s cimbuřím a se šestnácti pevnůstkami, rozmístěnými v pravidelných odstupech. Hradby byly tak široké, že po nich mohl pohodlně jet jezdec na koni. Do města vedly čtyři brány s vnějšími ochrannými vraty, každá z jedné světové strany, a opevnění obklopoval hluboký vodní příkop. Nejnápadnější stavbou města byla vysoká, bohatě zdobená zvonice z tmavého kamene ze 6. století, kdy byl do těchto míst uveden buddhismus. V noci odbíjel zvon čas a věž také sloužila k vyhlašování poplachu při požáru a povodni. I-sien bylo kvetoucí město, kde se konaly trhy. V okolní rovině se pěstovala bavlna, kukuřice, čirok, sójové boby, sezam, hrušky, jablka a vinná réva. Ve stepích a v kopcích směrem na západ chovali rolníci ovce a dobytek. Můj praděd Jang Žu-šan se narodil roku 1894, v době, kdy celé Číně vládl císař sídlící v Pekingu. Císařská rodina byla potomky Mandžuů, kteří si v roce 1644 podmanili Čínu ze své základny v Mandžusku. Předkové mého pradědečka, Jangové, příslušeli k původním obyvatelům Číny Chanům; v minulosti postupně pronikali na sever za Velkou zeď, kde hledali příležitost k uplatnění. Můj pradědeček byl jediný syn, a tedy v rodině vrcholně důležitý. Pouze syn mohl zachovat jméno rodiny; bez něj by rod zanikl, a to se považovalo za největší zradu na předcích. Poslali ho do dobré školy, aby složil zkoušky a stal se mandarínem, úředníkem, což bylo v tehdejší Číně touhou většiny mužů. Úředník měl moc a moc přinášela peníze. Bez moci nebo bez peněz si žádný Číňan nemohl být jistý před zvůlí byrokracie nebo nahodilým násilím. Řádný právní systém v Číně nikdy neexistoval. Spravedlnost závisela na momentální náladě těch, kteří rozhodovali, a nevypočitatelná krutost se přijímala jako něco běžného. Úředník, jenž měl moc, ztělesňoval právo. Stát se mandarínem byl pro dítě z neurozené rodiny jediný způsob, jak uniknout koloběhu nespravedlnosti a strachu. Jangův otec rozhodl, že syn nebude pokračovat v rodinné výrobě plsti, a spolu s rodinou se obětoval a vydělával na jeho vzdělání. Ženy si přibraly šití pro místní krejčí a švadleny a lopotily se dlouho do noci. Aby ušetřily, stahovaly olejové lampičky na úplné minimum a natrvalo si tím poškodily zrak. Klouby prstů měly od nekonečného šití celé oteklé.

Jak bylo zvykem, pradědečka brzy, již ve čtrnácti letech, oženili se ženou o šest let starší. Pomáhat s výchovou manžela se považovalo za jednu z povinností manželky.

Osud pradědečkovy ženy byl typický pro miliony čínských žen tehdejší doby. Pocházela z rodiny koželuhů Wu. Její rodina nebyla vzdělaná a nezastávala žádné úřednické místo, a protože prababička byla děvče, nedali jí dokonce ani jméno. Jako druhorozené dceři jí jednoduše říkali Druhá (Er-ja-tchou). Otec jí zemřel, když byla ještě nemluvně, a vychovával ji strýc. Jednou, to jí bylo šest let, večeřel strýc s přítelem, jehož manželka čekala dítě. Muži se u večeře dohodli, že když se narodí chlapec, ožení ho s touto šestiletou dívenkou. Mladí lidé se před svatbou vůbec neviděli. Zamilovat se se považovalo téměř za hanbu, ostudu rodiny. Ne že by to bylo zakázané – v Číně koneckonců existovala starobylá tradice romantické lásky –, ale u mladých lidí se nepředpokládalo, že se dostanou do situace, kdy by se něco takového mohlo přihodit; částečně proto, že nebylo mravné, aby se seznámili, a částečně proto, že manželství se pokládalo především za povinnost, za dohodu mezi dvěma rodinami. Pokud měl člověk štěstí, mohl se zamilovat po svatbě.

Můj pradědeček vedl do svých čtrnácti let velice pohodlný život, a tak byl ve chvíli svatby sotva víc než chlapec. První noc nechtěl do svatební komnaty ani vstoupit. Šel spát do místnosti k matce, a když usnul, museli ho k nevěstě odnést. A přestože byl rozmazlený kluk a stále ještě potřeboval pomoc při oblékání, podle slov své ženy věděl, jak se „sázejí děti“. Moje babička se narodila do roka po svatbě rodičů, pátý den pátého měsíce, na začátku léta roku 1909. Byla na tom lépe než její matka, protože dostala skutečné jméno: Jü-fang. Jü znamená nefrit a bylo to jméno, které se dávalo všem potomkům její generace. Fang znamená voňavé květiny.

Svět, do něhož se narodila, byl naprosto nepředvídatelný. Vláda Mandžuů, kteří panovali Číně přes dvě stě šedesát let, byla v rozkladu. V letech 1894–95 zaútočili na Mandžusko Japonci a Čína utrpěla drtivou porážku a územní ztráty. V roce 1900 potlačilo osm zahraničních armád národní Boxerské povstání a jejich posádky zůstaly v zemi, některé v Mandžusku a jiné podél Velké zdi. V letech 1904–5 vedlo Japonsko s Ruskem válku na mandžuských pláních. Japonsko zvítězilo a stalo se nejvlivnější zahraniční silou v této oblasti. V roce 1911 byl svržen Pchu-i, pětiletý čínský císař, a ustavena republika, v jejímž čele stál krátce Sun Jat-sen, člověk nadaný velkým osobním kouzlem. Vláda nové republiky se brzy zhroutila a země se rozpadla na jednotlivá území. Mandžusko, ze kterého pocházela císařská dynastie, bylo vůči republice obzvlášť nepřátelské. Cizí mocnosti, zejména Japonsko, zesílily pokusy obsadit tuto část Číny. Pod vším tímto tlakem se rozpadaly staré instituce a výsledkem bylo, že chyběla moc, mravnost a autorita. Mnozí lidé se snažili společensky vyšvihnout tím, že upláceli místní hodnostáře drahými dary, zlatem, stříbrem a šperky. Můj pradědeček nebyl dost bohatý, aby si koupil výnosné postavení ve velkém městě, a do třiceti let to nedotáhl výš než na úředníka policejní strážnice v provinčním zapadákově, rodném I-sienu. Měl však své plány a jednu cennou přednost – svoji dceru.

Moje babička byla krasavice. Měla oválný obličej, růžové tváře a zářivou pleť. Lesklé černé vlasy si splétala do tlustého copu, který jí sahal až do pasu. Dovedla být klidná, jak to po většinu času vyžadovaly okolnosti, ale pod vyrovnaným zevnějškem překypovala potlačovanou energií. Byla drobná, měřila asi 160 centimetrů, měla štíhlou postavu a svislá ramena, která se považovala za ideál krásy.

Její největší předností však byla svázaná chodidla, čínsky nazývaná třípalcové zlaté lotosy (san-cchun-ťin-lien). Díky nim její chůze připomínala „něžný vrbový proutek v jarním vánku“, jak to obvykle vyjadřovali čínští znalci žen. Pohled na ženu vrávorající na svázaných chodidlech měl mít na muže erotický účinek, mimo jiné i proto, že ženina zranitelnost vzbuzovala v přihlížejícím snahu chránit ji.

Babičce chodidla svázali, když jí byly dva roky. Její matka, která měla také „zlaté lotosy“, jí ohnula všechny prsty kromě palce dolů pod chodidlo a omotala je pruhem bílé látky, dlouhým asi šest metrů. Pak na ně položila velký kámen, aby se kosti zlomily. Babička křičela bolestí a úpěnlivě ji prosila, ať přestane. Matka jí musela strčit do úst hadřík, aby ji umlčela. Babička znovu a znovu omdlévala bolestí.

Procedura trvala několik let. I když byly kosti zlomené, chodidla musela být ve dne v noci stažená pevnou látkou, protože jakmile by se uvolnila, začala by se vracet do původního stavu. Babička léta trpěla vytrvalou, nesnesitelnou bolestí. Když žadonila, aby jí matka chodidla rozvázala, ta se dala do pláče a vysvětlovala jí, že by jí zničila život a že to dělá pro její budoucí štěstí.

Když se tehdy žena vdávala, první věc, kterou ženichova rodina udělala, byla, že jí prohlédla chodidla. Velké nohy, to znamená normální chodidla, se považovaly za hanbu pro manželovu rodinu. Tchyně zvedla okraj nevěstiny dlouhé sukně, a jestliže chodidla byla delší než asi čtyři palce (deset centimetrů), demonstrativním gestem, plným pohrdání, sukni odhodila a důstojně odkráčela, zanechávajíc nevěstu kritickým pohledům svatebních hostů, kteří z jejích nohou nespouštěli oči a opovržlivě je komentovali. Někdy se matka nad dcerou smilovala a chodidla jí rozvázala; když však dívka vyrostla a musela snášet pohrdání manželovy rodiny a nesouhlas společnosti, vyčítala matce, že byla příliš měkká.

Zvyk svazovat chodidla údajně zavedla před asi tisíci lety jedna císařská konkubína. Pohled na ženy, potácející se na malinkých nožkách, měl působit smyslně, a muži se vzrušovali i tím, že si se svázanými chodidly, která byla vždy ukryta ve vyšívaných hedvábných střevíčkách, hráli. Ženy nemohly pásy látky sundat ani v dospělosti, protože by jim chodidla začala znovu růst. Mohly si je dočasně uvolnit večer v posteli, kdy si obouvaly botičky s měkkými podrážkami. Tkáň chodidel jim zahnívala, a když se pásy látky sundaly, nohy páchly. Muži však viděli odhalená chodidla jen zřídka. Vzpomínám si, že když jsem byla malá, trpěla babička ustavičnou bolestí. Jakmile jsme se vrátily z nákupu domů, okamžitě si ponořila nohy do umyvadla s horkou vodou a přitom vzdychala úlevou. Pak si začala ořezávat odumřelou kůži. Bolest jí působily nejen zlámané kosti, ale i to, jak jí do chodidla zarůstaly nehty.

Babičce svázali chodidla právě v době, kdy se od tohoto zvyku začalo nadobro upouštět. Když se v roce 1917 narodila její sestra, vázání chodidel prakticky vymizelo, a tak tomu trápení unikla.

Avšak za časů, kdy babička vyrůstala, převládal dosud v malých městech, jako byl I-sien, názor, že pro výhodný sňatek jsou svázaná chodidla nezbytná. Byla to však jen jedna ze základních podmínek. Babiččin otec chtěl dát své dceři takové vychování, aby byla buď dokonalou dámou, nebo vynikající kurtizánou. Zavrhoval tehdejší názor, že je správné, aby žena z nižší společenské vrstvy byla negramotná, a poslal ji do dívčí školy, založené v I-sienu v roce 1905. Babička se též naučila hrát čínské šachy, madžong a go a cvičila se v kreslení a vyšívání. Jejím oblíbeným motivem byly mandarínské kachny (symbol lásky, protože vždycky plavou v páru) a vyšívala je na botičky, které si dělala pro sebe. K doplnění jejích dovedností byl najat učitel, který ji měl vyškolit ve hře na čchin, hudební nástroj podobný citeře.

Babičku považovali za nejkrásnější dívku ve městě. Místní lidé o ní říkali, že mezi ostatními vyniká „jako jeřáb mezi slepicemi“. V roce 1924 jí bylo patnáct let a její otec si začínal dělat starosti, že jeho jediný skutečný trumf a jedinou šanci na pohodlný život zničí zub času. Toho roku však přijel navštívit I-sien generál Süe Č’-cheng, hlavní inspektor městské policie vojenské vlády v Pekingu.

Süe Č’-cheng se narodil roku 1876 v okrese Lu-lung, asi 150 kilometrů na východ od Pekingu a na jih od Velké zdi, kde se rozsáhlá severočínská planina zvedá k horám. Byl nejstarší ze čtyř synů venkovského učitele.

Měl rázné vystupování, které na lidi dělalo hluboký dojem, a byl pohledný. Několik slepých hadačů osudu poté, co mu položilo ruce na obličej, předpovědělo, že dosáhne vlivného postavení. Uměl krásně psát, což byl talent, který se vysoce cenil. V roce 1908 si vojenský generál jménem Wang Chuaj-čching při návštěvě Lu-lungu všiml dokonale provedených znaků na desce nad bránou do hlavního chrámu a chtěl poznat kaligrafa, který je psal. Generál Wang si dvaatřicetiletého Süea oblíbil a nabídl mu, aby se stal jeho pobočníkem. Süe se osvědčil jako neobyčejně schopný muž a brzy byl povýšen do funkce zásobovacího důstojníka. To znamenalo, že hodně cestoval, a začal zakládat vlastní obchody s potravinami v okolí Lu-lungu i na druhé straně Velké zdi, v Mandžusku. Jeho rychlý vzestup podpořilo i to, že pomohl generálovi Wangovi potlačit povstání ve Vnitřním Mongolsku. Zanedlouho shromáždil velké bohatství a dal si v Lu-lungu postavit sídlo o jedenaosmdesáti místnostech.

Během deseti let, která následovala po pádu císařství v roce 1911, se žádné vládě nepodařilo ovládnout většinu čínského území. O vliv na ústřední vládu v Pekingu začali bojovat mocní místní diktátoři. Na počátku dvacátých let ovládla formální vládu v Pekingu klika v čele s vojenským velitelem Wu Pchej-fuem, ke které patřil Süe. Süe se v roce 1922 stal generálním inspektorem městské policie a jedním ze šéfů ministerstva veřejných prací v Pekingu. Velel dvaceti oblastem po obou stranách Velké zdi a více než deseti tisícům jízdních a pěších policistů. Policejní funkce mu poskytla moc a ministerstvo ochranu a podporu.

Někdejší spojenci byli vrtkaví. V květnu 1923 se klika, k níž patřil generál Süe, rozhodla, že se zbaví prezidenta Li Jüan-chunga, kterého uvedla do funkce před pouhým rokem. Spolu s Feng Jü-siangem, přezdívaným „křesťanský generál“, který se stal legendární postavou díky tomu, že své vojsko hromadně pokřtil požární hadicí, zmobilizoval Süe svých deset tisíc mužů, obklopil s nimi hlavní vládní budovy v Pekingu a požadoval vyplacení mezd, které jeho mužům dlužila insolventní vláda. Jeho skutečným záměrem bylo pokořit prezidenta Lia a vypudit ho z úřadu. Li odmítl rezignovat, a tak Süe nařídil svým mužům, aby odpojili přívod vody a elektřiny do prezidentského paláce. Po několika dnech byly podmínky uvnitř budovy nesnesitelné a v noci z 13. června prezident Li svou páchnoucí rezidenci opustil. Uprchl z hlavního města a mířil do přístavu Tchien-ťin, 110 kilometrů směrem na jih.

V Číně spočívala moc úřadu nejen v jeho držiteli, ale i v úředních pečetích. Žádný dokument, byť podepsaný prezidentem, nebyl platný, pokud nenesl prezidentovu pečeť. Protože Li věděl, že se nikdo nemůže ujmout prezidentského úřadu bez pečetí, nechal je u jedné ze svých konkubín, která se zotavovala v pekingské nemocnici, vedené francouzskými misionáři.

Když se prezident Li blížil k Tchien-ťinu, zastavila jeho vlak ozbrojená policie a přikázala mu, aby odevzdal pečetě. Li nejdříve odmítl prozradit, kde je schoval, ale po několika hodinách povolil. Ve tři hodiny ráno vstoupil generál Süe do francouzské nemocnice, aby je od konkubíny vyzvedl. Když se objevil u jejího lůžka, nechtěla se na něj ani podívat. „Copak mohu odevzdat prezidentské pečetě pouhému policistovi?“ řekla povýšeně. Generál Süe v nádherné slavnostní uniformě jí však nahnal takový strach, že mu je brzy pokorně odevzdala.

V následujících čtyřech měsících Sűe s pomocí své policie zajistil, aby Cchao Kchun, kterého jeho klika chtěla za prezidenta, vyhrál to, co bylo vydáváno za jedny z prvních čínských voleb. Bylo zapotřebí uplatit osm set čtyři členy parlamentu. Süe s generálem Fengem rozmístili v parlamentní budově stráže a rozhlásili, že každý, kdo bude volit správným způsobem, obdrží nemalou odměnu, což přilákalo zpět do města mnoho zástupců, kteří se uchýlili na venkov. Než se vše připravilo k volbám, bylo v Pekingu pět set padesát pět členů parlamentu. Čtyři dny před volbami, po velikém dohadování, dostal každý pět tisíc stříbrných jüanů, což byla dosti značná suma. Dne 5. října 1923 byl Cchao Kchun zvolen čtyřmi sty osmdesáti hlasy čínským prezidentem. Sűe byl za odměnu povýšen na řádného generála. Povýšeno bylo i sedmnáct „zvláštních poradců“ – oblíbené milenky nebo konkubíny různých místních diktátorů a generálů. Tato příhoda vstoupila do čínských dějin jako nechvalně známý příklad toho, jak lze volby zfalšovat. Lidé ji dosud citují, když chtějí dokázat, že demokracie nemůže v Číně fungovat.

Začátkem léta následujícího roku navštívil generál Süe město I-sien, které nebylo velké, ale strategicky důležité. Přibližně zde přestávaly platit úřední výnosy pekingské vlády. Na severovýchod za I-sienem byla už moc v rukou velkého místního diktátora Čang Cuo-lina, přezdívaného Starý maršál. Generál Süe přijel oficiálně na inspekci, ale současně se zde věnoval svým osobním zájmům. V I-sienu mu patřily sklady obilí a největší obchody včetně zastavárny, která zároveň fungovala jako banka a vydávala vlastní peníze, jimiž se platilo ve městě a okolí.

Pro mého praděda to byla šance, která se naskytne jednou za život. Bylo to poprvé, kdy se mohl dostat do blízkosti nějaké opravdu významné osobnosti. Kul pikle, aby mohl generála Süea doprovázet, a své ženě řekl, že se pokusí provdat za něj jejich dceru. Nežádal ženu o souhlas, pouze ji informoval. Tehdy to bylo zvykem a kromě toho můj praděd manželkou pohrdal. Plakala, ale neřekla nic. Nakázal jí, že před dcerou nesmí prozradit ani slovo. O tom, aby se zeptal na názor dcery, nebylo řeči. Manželství byl obchod, a ne záležitost citů. Oznámí jí to, až bude sňatek dohodnutý.

Můj praděd věděl, že musí s generálem jednat nepřímo. Kdyby mu nabídl dceřinu ruku přímo, snížil by tím její cenu a také by mohl být odmítnut. Generál Süe musel dostat příležitost uvidět, co se mu nabízí. Představovat bezúhonné ženy cizím mužům nebylo tehdy možné, a tak musel Jang navodit situaci, při níž by generál Süe jeho dceru spatřil. Setkání mělo vypadat náhodně.

V I-sienu byl nádherný, devět set let starý buddhistický chrám, postavený ze vzácného dřeva a vysoký asi třicet metrů. Byl zasazen do půvabného prostředí; na rozloze asi dvou a půl čtverečních kilometrů kolem rostly řady cypřišů. V chrámu stála devět metrů vysoká dřevěná socha Buddhy, pomalovaná zářivými barvami, a vnitřek chrámu zdobily jemné nástěnné malby, zobrazující světcův život. Rozumělo se, že Jang významného návštěvníka k takové pamětihodnosti zavede. A chrámy patřily mezi těch několik málo míst, které mohly ženy z dobré rodiny navštívit samy.

Mé babičce řekli, že má jít v určitý den do chrámu. Aby projevila Buddhovi úctu, vykoupala se ve vonné lázni a strávila dlouhé hodiny meditací před zapáleným kadidlem v malé svatyni. Měla-li se oddat modlitbám v chrámu, musela být ve stavu naprostého klidu a zbavena všech znepokojujících citů. Do chrámu se vydala v doprovodu služky v najatém kočáře. Na sobě měla modrý kabátek barvy kachních vajec, jehož okraje byly vyšité zlatou nití a zdůrazňovaly jednoduchou linii, s látkovými knoflíky po pravé straně. K tomu si oblékla nařasenou růžovou sukni, vyšívanou drobnými kvítky. Dlouhé černé vlasy měla spletené do jednoduchého copu. Účes jí zdobila velice drahá zelenočerná pivoňka z hedvábí. Nebyla nalíčená, ale silně navoněná, což se pro návštěvu chrámu považovalo za vhodné. Uvnitř poklekla před obrovskou sochou Buddhy. Několikrát se před dřevěnou modlou dotkla čelem země a zůstala klečet s rukama sepjatýma v modlitbě.

Zatímco se modlila, přijel její otec s generálem Süem. Oba muži ji pozorovali z temné boční chodby. Praděd to naplánoval dobře. Jak babička klečela, bylo vidět nejen její hedvábné kalhoty s okrajem zlatě vyšívaným jako kabátek, ale i její malinké nožky v saténových střevíčkách zdobených výšivkou.

Když se babička domodlila, dotkla se před Buddhou třikrát čelem země. Jak vstávala, lehce zavrávorala, což bylo se svázanými chodidly snadné, a zachytila se služčiny paže. Právě v tom okamžiku se k ní blížil generál Süe s otcem. Začervenala se a sklonila hlavu, pak se obrátila a jak se slušelo, chtěla odejít. Otec k ní přistoupil a představil ji generálovi. Obřadně se uklonila, aniž za celou dobu zvedla hlavu.

Pro muže generálova postavení se nehodilo, aby s Jangem, který byl jeho dosti nízký podřízený, o setkání více mluvil. Praděd však viděl, že generál je okouzlen. Teď musel obratně nastrojit bezprostřednější setkání. Za několik dní si praděd Jang, riskuje tím úpadek, pronajal nejlepší divadlo ve městě, dal v něm uvést místní operu a generála pozval jako čestného hosta. Podobně jako většina čínských divadel mělo i toto obdélníkový půdorys, nebylo zastřešené, po obvodu tří stran stály dřevěné konstrukce a čtvrtou stranu uzavíralo holé jeviště bez opony a bez kulis. Hlediště spíš připomínalo kavárnu než evropské divadlo. Muži seděli u stolů v otevřeném prostoru a během představení pili, jedli a hlasitě rozmlouvali. Kolem hlediště byla vyvýšená galerie, kde mnohem zdrženlivěji a u menších stolků seděly ženy a za nimi stály jejich služky. Praděd to zařídil tak, aby jeho dcera seděla na místě, kde ji mohl generál Süe snadno vidět.

Tentokrát byla nastrojená víc než tehdy v chrámu. Měla bohaté vyšívané saténové šaty a ve vlasech šperky. Projevovala přirozenou živost a energii, smála se a štěbetala s přítelkyněmi. Generál Süe na jeviště téměř nepohlédl.

Po představení probíhala tradiční čínská zábava, zvaná lucernové hádanky. Hrála se ve dvou oddělených síních, v jedné pro muže a v druhé pro ženy. V síních se nacházely desítky umně zhotovených papírových luceren, k nimž byly připevněny veršované hádanky. Ten, kdo jich uhodl nejvíce, dostal cenu. Mezi muži přirozeně vyhrál generál Süe, mezi ženami zvítězila babička.

Jang dal generálovi příležitost, aby ocenil dceřinu krásu a inteligenci. Zbývalo ještě posoudit její umělecké nadání. Dva dny poté pozval Jang generála do svého domu na večeři. Byl jasný, teplý večer s měsícem v úplňku – dokonalý rámec pro poslech hry na čchin. Po večeři usedli muži na verandu a babička byla vyzvána, aby zahrála na dvoře. Posadila se pod pergolu a její hra, linoucí se vzduchem prosyceným vůní šeříku, generála očarovala. Později jí prý řekl, že ten večer za úplňku se svojí hrou zmocnila jeho srdce. Když se narodila moje matka, dal jí jméno Pao Čchin, což znamená Vzácná citera.

Než večer skončil, požádal generál o babiččinu ruku – nikoli ji, samozřejmě, ale jejího otce. Nenabízel manželství, ale chtěl, aby se babička stala jeho konkubínou. Jang však ani nic jiného neočekával. Generálova rodina Süea stejně již dávno předtím oženila v souladu s jeho společenským postavením. Jangovi byli příliš nízkého původu, aby mohli generálovi nabídnout manželku. Předpokládalo se však, že muž jako on bude mít konkubíny. Manželky nebyly pro potěchu – na to byly konkubíny. Mohly získat značnou moc, ale jejich společenské postavení se od postavení manželky velmi lišilo. Byly jakýmisi institucionalizovanými milenkami, které muž získával a odkládal podle libosti.

O nadcházejícím svazku se babička dozvěděla od své matky až několik dní předtím, než se uskutečnil. Sklonila hlavu a plakala. Děsila ji představa, že bude konkubínou. Otec však takto rozhodl a nebylo myslitelné, aby se rodičům protivila. Zpochybňovat rodičovské rozhodnutí se považovalo za nedostatek povinné úcty k rodičům, rovnající se velezradě. I kdyby odmítla podvolit se otcovu přání, nebrali by ji vážně a její čin by vykládali jako touhu zůstat u rodičů. Jediný způsob, jak říct ne a být brána vážně, bylo spáchat sebevraždu. Babička skousla ret a neřekla nic. Nic jiného jí vlastně ani nezbývalo. Kdyby řekla ano, považovalo by se to za nevhodné pro dámu, protože by to znamenalo, že už se nemůže dočkat, až rodiče opustí.

Její matka viděla, jak je nešťastná, a začala jí vykládat, že lepší partii by si nemohla přát. Manžel jí prý vyprávěl, jakou má generál moc: „V Pekingu se říká: ‚Když generál Süe dupne, třese se celé město.‘“ Ve skutečnosti generálovo pěkné, vojenské vystupování na babičku docela zapůsobilo a lichotila jí všechna ta obdivná slova, která o ní řekl jejímu otci a která se teď rozebírala a přikrášlovala. Žádný muž v I-sienu nebudil tak úchvatný dojem jako tenhle generál. V patnácti letech neměla babička vůbec představu, co to doopravdy znamená být konkubínou, a myslela si, že získá generálovu lásku a povede šťastný život.

Generál Süe prohlásil, že babička může zůstat v I-sienu, v domě, který se chystal koupit zvlášť pro ni. To znamenalo, že bude nablízku své rodině, a co bylo ještě důležitější, nebude žít v jeho sídle, kde by se musela podřídit jeho ženě a ostatním konkubínám, které by před ní měly přednost. V domě vysokého hodnostáře jako byl generál Süe žily ženy vlastně jako ve vězení, v neustálých hádkách a hašteření, vyvolávaných převážně jejich pocitem nejistoty. Jediná jistota, kterou měly, byla přízeň jejich pána. To, že generál nabídl babičce samostatný dům, znamenalo mnoho, stejně tak jako jeho slib, že svazek posvětí úplným svatebním obřadem. Babička a její rodina tak získají značnou prestiž. A konečně tu byl ještě jeden zřetel, který byl pro moji babičku velmi důležitý: doufala, že teď, když bude otec spokojený, bude zacházet lépe s matkou.

Paní Jangová trpěla epilepsií a měla proto dojem, že není svého manžela hodna. Ve všem se mu podřizovala a on s ní zacházel jako s kusem hadru. Vůbec se nezajímal o její zdraví a celá léta ji kritizoval za to, že mu nedala syna. Po porodu mé babičky měla prababička řadu potratů, až se jí v roce 1917 narodilo druhé dítě – ale opět to bylo děvče.

Praděd byl posedlý myšlenkou získat hodně peněz, aby si mohl pořídit konkubíny. „Svatba“ mu toto přání splnila, protože generál Süe zahrnul rodinu zásnubními dary, ze kterých těžil hlavně praděd. Byly velkolepé a odpovídaly generálovu postavení.

V den svatby se před domem Jangových objevila nosítka, zahalená těžkým, jasně červeným vyšívaným hedvábím a saténem. Před nosítky kráčel průvod s fábory, destičkami s nápisy a hedvábnými lampiony, na nichž byl namalován zlatý fénix, nejvznešenější symbol ženy. Svatební obřad se podle tradice konal večer, kdy se přítmím rozlévalo světlo červených luceren. Orchestr s bubny, činely a pronikavě znějícími dechovými nástroji vyhrával veselou hudbu. Každou správnou svatbu musel doprovázet pořádný rámus, protože ticho by znamenalo, že něco není v pořádku. Babička byla skvostně ustrojená do výšivek zářivých barev a hlavu a obličej jí zakrýval červený hedvábný závoj. Do jejich nového domova ji neslo osm mužů v nosítkách, v nichž bylo dusivé vedro. Babička nenápadně o kousíček odhrnula závěs. Vykukovala zpod závoje a s potěšením pozorovala, že v ulicích stojí lidé a sledují průvod. Velmi se to lišilo od toho, co bylo obvyklé pro bezvýznamnou konkubínu, jejíž nosítka bývala zahalena obyčejnou bavlněnou látkou všední modré barvy a nesli je dva, nanejvýš čtyři muži, bez průvodu a bez hudby. Babičku nesli po celém městě; navštívila, jak rituál vyžadoval, všechny čtyři brány, a na povozech a ve velkých proutěných koších ji následovaly vystaveny její nákladné svatební dary. Když se takto ukázala městu, dorazila do svého nového domova, velikého, elegantního sídla. Byla spokojena. Honosný obřad jí dával pocit, že si získala vážnost a úctu. Něco podobného se v I-sienu nepamatovalo.

V domě už na ni čekal generál Süe ve slavnostní uniformě, obklopen místními hodnostáři. Červené svíčky a oslňující plynové lampy ozařovaly střed domu, jímž byl obývací pokoj, kde generál s babičkou obřadně poklekli a dotkli se čelem země před oltářem Nebes a Země. Pak opakovali totéž jeden před druhým a nato moje babička odešla sama, jak bylo zvykem, do svatební komnaty, kdežto generál zasedl s muži k opulentní hostině.

Generál neopustil dům tři dny. Babička byla šťastná. Myslela si, že ho miluje a on jí projevoval jakousi drsnou náklonnost. O vážných věcech s ní však nemluvil, protože se řídil tradičním rčením: Ženy mají dlouhé vlasy a krátký rozum. Čínský muž se měl chovat zdrženlivě a vznešeně i v rodině. A tak byla babička zticha a jen mu ráno, než vstal, masírovala prsty u nohou a večer mu hrála na čchin. Po týdnu jí generál náhle řekl, že odjíždí. Nevysvětlil kam a ona věděla, že není vhodné se ptát. Její povinností bylo čekat, až se vrátí. Musela čekat šest let.

V září 1924 vypukl v severní Číně boj mezi dvěma hlavními vojenskými klikami. Generál Süe byl povýšen na zástupce velitele vojenské posádky v Pekingu, ale během několika týdnů jeho starý spojenec, křesťanský generál Feng, přeběhl k nepříteli. Dne 3. listopadu byl Cchao Kchun, kterého generál Süe s generálem Fengem předchozího roku pomohli uvést do funkce prezidenta, donucen rezignovat. Téhož dne byla rozpuštěna pekingská posádka a za dva dny nato i hlavní policejní komisařství. Generál Süe musel ve spěchu opustit hlavní město. Uchýlil se do domu, jejž vlastnil v Tchien-ťinu na území francouzské koncese, které mělo exteritoriální imunitu a nepodléhalo čínským zákonům. Na stejné místo prchl před rokem prezident Li, když ho Süe vypudil z prezidentského paláce.

Babička se mezitím ocitla uprostřed obnovených bojů. Pro místní diktátory, kteří zápolili o moc, bylo životně důležité ovládnout severovýchod; konkrétními cíli byla města ležící na železnici, zvláště železniční uzly jako I-sien. Krátce po generálově odjezdu se boje přiblížily až k městským hradbám a bitvy se odehrávaly přímo před branami. Začalo plenění. Generálům docházely peníze, a tak se jim hodila nabídka jedné italské roty, že přijme jako záruku za žold vesnice, které by bylo možné vyplenit. Stejně běžné bylo znásilňování. Babička si jako mnoho jiných žen musela začernit obličej sazemi, aby vypadala špinavá a ošklivá. I-sien naštěstí tentokrát vyvázl nedotčen. Boje se nakonec přesunuly na jih a život se vrátil do normálních kolejí.

„Žít normálně“ pro babičku znamenalo hledat si způsoby, jak ve velkém domě zabít čas. Dům byl zbudován v typickém severočínském stylu, kolem tří stran čtyřúhelníku; jižní stranu dvora uzavírala dva metry vysoká zeď, v níž byla měsíční brána, vedoucí do vnějšího dvora, uzavřeného dvoudílnými vraty s kruhovým mosazným klepadlem.

Domy se stavěly tak, aby odolávaly extrémům krutě drsného podnebí s mrazivou zimou, která náhle přecházela v horké léto, aniž mezi nimi vlastně bylo jaro nebo podzim. V létě teplota vystupovala nad 35 °C, kdežto v zimě klesala na minus 30 °C a po okolních pláních se proháněly kvílivé větry ze Sibiře. Po většinu roku vnikal lidem do očí prach a zažíral se jim do kůže, takže museli nosit masky, které jim zakrývaly celý obličej a hlavu. Okna hlavních místností ve vnitřních dvorech domů vedla na jih, aby měly co nejvíce slunce. Hlavní nápor větru a prachu zachycovaly severní zdi. V severním křídle babiččina domu se nacházel obývací pokoj a její komnata; boční křídla byla vyhrazena sloužícím a všem ostatním činnostem. Podlaha hlavních místností byla dlážděná a dřevěná okna byla vylepena papírem. Sedlovou střechu pokrývaly hladké černé tašky.

Podle místních měřítek byl dům přepychový a daleko lepší než domov jejích rodičů, ale babička byla opuštěná a velmi nešťastná. Měla několik sluhů, vrátného, kuchaře a dvě služebné. Ti měli za úkol jí nejen sloužit, ale i hlídat ji a špehovat. Vrátný dostal příkaz, aby ji za žádných okolností nepouštěl ven samotnou. Před odjezdem vyprávěl generál Süe babičce varovný příběh o jedné ze svých konkubín. Zjistil, že má milostný poměr s jedním ze sluhů; nechal ji proto přivázat k posteli, nacpat jí do úst roubík a na něj kapat čistý alkohol, až se pomalu udusila. „Samozřejmě, že jsem jí neposkytl tu milost, aby zemřela rychle. Když žena zradí muže, je to ta nejhnusnější věc, jakou může udělat,“ prohlásil. Pokud šlo o nevěru, pociťoval generál Süe mnohem větší nenávist ke konkubíně než k jejímu svůdci. „Milence jsem dal jenom zastřelit,“ dodal nenuceně. Babička nikdy nezjistila, jestli se to stalo doopravdy, ale v jejích patnácti letech ji ta historka značně vyděsila.

Od té chvíle žila v neustálém strachu. Protože mohla zřídka kdy vyjít z domu, musela si ve svých čtyřech zdech vytvořit vlastní svět. Ale ani tam nebyla svou paní a trávila spoustu času tím, že se snažila naklonit si sloužící, aby si na ni nevymýšleli pomluvy, což bylo tak obvyklé, že se to považovalo za téměř nevyhnutelné. Dávala jim spoustu dárků a pořádala dámské večírky, na kterých se hrál madžong o peníze, protože ty ženy, které vyhrály, vždy odměnily sloužící bohatým spropitným.

Peníze jí nechyběly. Generál Süe posílal pravidelnou apanáž; tu jí každý týden doručoval správce jeho zastavárny, který zároveň vyzvedával účty za její prohry v madžongu. Pořádání madžongových večírků bylo běžnou součástí života konkubín po celé Číně. Stejně běžné bylo kouření opia, které bylo všude dostupné a považovalo se za prostředek, jak udržet lidi jako byla moje babička závislé a spokojené, protože žili v drogovém omámení. Z mnoha konkubín, které se takto snažily uniknout osamělosti, se staly narkomanky. Generál Süe babičku povzbuzoval, aby kouřila opium, ale ona toho nedbala.

Téměř jediná příležitost, kdy směla vyjít z domu, byla návštěva opery. Jinak musela celý čas, den za dnem, sedět doma. Hodně četla, hlavně hry a romány, a starala se o své oblíbené květiny, jako byly balzamíny, ibišky, nocenky a třezalky, které měla v květináčích na dvoře, kde také pěstovala miniaturní stromky v miskách. Další útěchou v její pozlacené kleci jí byla kočka.

Měla dovoleno navštěvovat rodiče, ale i na to se pohlíželo s nelibostí a nesměla u nich přenocovat. Přestože byli jedinými lidmi, se kterými mohla mluvit, působily jí návštěvy u nich utrpení. Její otec byl díky svému příbuzenství s generálem Süem povýšen na zástupce velitele místní policie a získal půdu a majetek. Pokaždé, když se babička zmínila o tom, jak je nešťastná, jí otec začal dělat kázání a napomínal ji, že ctnostná žena má potlačit své city a netoužit po ničem, co by se vymykalo jejím povinnostem k manželovi. Je v pořádku, že se jí po manželovi stýská, to je mravné, ale nesmí si stěžovat. Ve skutečnosti nemá mít žena žádné názory, a pokud je má, nesmí být tak nestoudná, aby je vyjadřovala. A citoval jí čínské rčení: Jsi-li vdaná za kohouta, poslouchej kohouta, jsi-li vdaná za psa, poslouchej psa.

Uplynulo šest let. Na začátku dostala babička pár dopisů, ale pak zavládlo naprosté mlčení. Neměla čím vyčerpat svoji nervózní energii a potlačit sexuální frustraci. Kvůli svázaným chodidlům nemohla ani pořádně chodit a nezbývalo jí než jen cupitat drobnými krůčky po domě. Nejdřív doufala, že dostane od generála nějakou zprávu a znovu a znovu v mysli probírala svůj krátký život s ním. S tesknou touhou dokonce vzpomínala na své fyzické i duševní podrobení. Velice jí chyběl, i když věděla, že je jen jednou z jeho mnoha konkubín, žijících pravděpodobně po celé Číně, a nepředstavovala si, že s ním stráví zbytek života. Přesto po něm toužila, protože pro ni znamenal jedinou naději na jakýsi život.

Týdny však přecházely v měsíce a měsíce v roky a její touha se otupila. Uvědomila si, že je pro něj pouhou hračkou, kterou zvedne, jen když se mu to bude hodit. Neměla, nač se ve svém neklidu soustředit. Cítila se jako ve svěrací kazajce, a když se z ní tu a tam uvolnila, byla tak rozrušená, že nevěděla, co se sebou počít. Někdy upadla v mdlobách na zem. Takové přechodné ztráty vědomí ji pronásledovaly po zbytek života.

Pak jednoho dne po šesti letech, kdy její „manžel“ odešel z domova, jako by o nic nešlo, se znenadání znovu objevil. Jejich setkání se vůbec nepodobalo tomu, o čem na začátku odloučení snila. Tehdy si představovala, že se mu naprosto a vášnivě poddá, ale teď pociťovala jen zdrženlivou poslušnost. Také ji trýznila obava, zda neurazila někoho ze sloužících, nebo zda si nevymysleli něco proti ní, čím by se chtěli generálovi zalichotit a jí tak zničit život. Všechno však probíhalo hladce. Generál, kterému teď bylo přes padesát, se zřejmě zklidnil a už zdaleka nevypadal tak velkolepě jako předtím. Jak očekávala, neřekl ani slovo o tom, kde byl, proč ji tak náhle opustil nebo proč se vrátil, a ona se neptala. Nechtěla být kárána za zvědavost a ani ji to nezajímalo.

Ve skutečnosti nebyl generál po celou tu dobu vůbec daleko. Vedl pokojný život bohatého vysloužilého hodnostáře a dělil svůj čas mezi dům v Tchien-ťinu a venkovské sídlo u Lu-lungu. Svět, ve kterém dosáhl vrcholu své kariéry, se stával minulostí. Místní diktátoři padli, systém, kdy si mezi sebou rozdělovali zemi, se zhroutil a většinu Číny ovládala jediná moc, Kuomintang neboli Národní strana v čele s Čankajškem. Kuomintang ve snaze zdůraznit rozchod s chaotickou minulostí a dodat zdání nového začátku a stability přesunul hlavní město Peking („Severní hlavní město“) do Nankingu („Jižního hlavního města“). Vládce Mandžuska, Starého maršála Čang Cuo-lina, v roce 1928 úkladně zavraždili Japonci, kteří byli v této části Číny stále aktivnější. Maršálův syn Čang Süe-liang, známý jako Mladý maršál, se připojil ke Kuomintangu a formálně přičlenil Mandžusko ke zbytku Číny; vláda Kuomintangu se však v Mandžusku nikdy účinně neprosadila.

Generálova návštěva u babičky netrvala dlouho. Jako tehdy poprvé i nyní po několika dnech náhle oznámil, že odjíždí. Večer před odjezdem babičku požádal, aby jela s ním a žila u něj v Lu-lungu. Srdce se jí zastavilo. Kdyby jí to nařídil, rovnalo by se to doživotnímu odsouzení bydlet pod stejnou střechou s jeho ženou a ostatními konkubínami. Zachvátil ji panický strach. Když mu masírovala chodidla, tiše ho prosila, aby jí dovolil zůstat v I-sienu. Řekla mu, jak bylo od něj laskavé, že jejím rodičům slíbil, že jim ji neodvede, a jemně mu připomněla, že její matka nemá pevné zdraví; právě se jí narodilo třetí dítě, vytoužený syn. Ráda by zachovala poslušnost vůči rodičům, a přitom samozřejmě sloužila i jemu, svému manželovi a pánovi, kdykoli by poctil I-sien svojí přítomností. Následující den si generál sbalil věci a odjel sám. Při příjezdu a stejně tak i při odjezdu zasypal babičku šperky – zlatem, stříbrem, nefrity, perlami a smaragdy. Jako mnoho mužů byl přesvědčen, že to je cesta k ženinu srdci. Pro ženy jako moje babička byly šperky jediným zajištěním.

Zakrátko nato babička zjistila, že je těhotná. Sedmnáctého dne třetího měsíce, na jaře roku 1931, porodila holčičku – moji matku. Oznámila to v dopise generálovi a on jí odpověděl, aby děvčátko pojmenovala Pao Čchin a přivezla je do Lu-lungu, jakmile budou obě dost silné na cestu.

Babička byla z dítěte u vytržení. Teď cítila, že má její život smysl, a zahrnovala moji matku veškerou svou láskou a energií. Uplynul šťastný rok. Generál jí mnohokrát psal a žádal ji, aby přijela do Lu-lungu, ale pokaždé se jí podařilo vymluvit. Pak, jednoho dne uprostřed léta 1932, přišel telegram se zprávou, že generál Sűe je vážně nemocen a přikazuje jí, aby okamžitě s dcerou přijela. Tón telegramu jasně naznačoval, že by tentokrát neměla odmítnout.

Lu-lung byl vzdálený asi 300 kilometrů a pro moji babičku, která nikdy neopustila rodné město, byla pouť závažným krokem. Cestovat se zavázanými chodidly bylo nesmírně obtížné a navíc nemohla nést zavazadla, zvlášť když měla v náruči malé dítě. Babička se rozhodla, že vezme s sebou svoji čtrnáctiletou sestru Jü-lan, které říkala Lan.

Cesta byla dobrodružná. Země se opět zmítala v chaosu. Japonci zde vytrvale rozšiřovali svoji moc. V září 1931 vpadli do Mandžuska a 6. ledna 1932 obsadili I-sien. O dva měsíce později Japonsko vyhlásilo, že zakládá nový stát Mandžukuo („Mandžuskou říši“), který zabíral většinu severovýchodní Číny (oblast tak velkou jako Francie a Německo dohromady). Japonsko tvrdilo, že Mandžukuo je nezávislé, ale ve skutečnosti bylo loutkou v rukou Tokia. Do jeho čela postavili Pchu-iho, který byl jako dítě posledním čínským císařem. Zpočátku se mu říkalo Vrchní správce; později, v roce 1934, byl prohlášen císařem Mandžukua. Mé babičky se to nedotýkalo, měla s vnějším světem jen velmi málo kontaktů. Obyvatelstvo bylo ve vztahu k vládcům odevzdané osudu, protože nemělo na vybranou. Pro mnohé byl Pchu-i oprávněný panovník, mandžuský císař a skutečný Syn nebes. Dvacet let po vzniku republiky dosud neexistoval sjednocený stát, který by nahradil bývalé císařství, a v Mandžusku lidé nepociťovali přináležitost k něčemu, co se nazývá Čína.

Jednoho horkého letního dne v roce 1932 nasedla babička, její sestra a moje matka do vlaku, který směřoval z I-sienu na jih, a u města Šan-chaj-kuan, kde Velká zeď sestupuje z hor k moři, opustily Mandžusko. Vlak pobafával podél mořského pobřeží a ony sledovaly, jak se krajina mění; zatímco mandžuské pláně byly holé a hnědožluté, zde byla půda tmavší a rostlinstvo hustější, ve srovnání se severovýchodem téměř bujné. Vlak minul Velkou zeď, zabočil do vnitrozemí a asi po hodině zastavil u města Čchang-li. Babička se sestrou a mou matkou vystoupily u budovy se zelenou střechou, podobné železničním stanicím na Sibiři. Najaly si dvoukolý povoz tažený koněm, který je vezl po hrbolaté prašné silnici směrem na sever k domu generála Süea. Dům byl vzdálen asi 30 kilometrů a stál přímo před hradbami malého města Jen-che-jing, které kdysi bývalo významným vojenským táborem, často navštěvovaným mandžuskými císaři a jejich dvorem. Proto silnice dostala velkolepý název Císařská cesta. Lemovaly ji topoly, jejichž světle zelené listí se lesklo na slunci. Za nimi se táhly sady broskvoní, jimž se dařilo v písčité půdě. Babička však neměla z krajiny žádný požitek, protože byla celá uprášená a rozlámaná jízdou po hrbolaté silnici. A hlavně se obávala toho, co ji na konci cesty čeká. Když dům spatřila, byla ohromena jeho nádherou. Obrovskou bránu střežili ozbrojení muži, nehybně stojící v pozoru vedle velikánských soch ležících lvů. K uvazování koní sloužila řada osmi kamenných soch, čtyř slonů a čtyř opic. Tahle dvě zvířata byla zvolena pro svou šťastnou výslovnost; v čínštině zní slovo slon totožně s výrazem pro vysoký úřad (siang) a opice se vyslovuje stejně jako aristokracie (chou). Kočár projel vnější branou do vnitřního dvora a babička před sebou uviděla jen masivní holou zeď; pak si všimla další brány v rohu. Tahle krycí zeď byla klasickým prvkem čínských staveb; cizím lidem bránila v pohledu na sídlo a zároveň znemožňovala útočníkům, aby stříleli nebo vpadli do domu přímo přední branou.

Jakmile projely vnitřní branou, objevil se u babičky sluha a bez řečí jí odebral dítě. Další sluha ji uvedl po schodech domu do obývacího pokoje generálovy manželky.

Když babička vstoupila do místnosti, okamžitě poklekla, dotkla se čelem země a pravila: „Zdravím vás, moje paní,“ jak vyžadovala etiketa. Babiččina sestra do místnosti vstoupit nesměla a musela stát venku jako služebná. Na tom nebylo nic osobního; příbuzní konkubíny se nepovažovali za součást rodiny. Když babička klečela s čelem na zemi dostatečně dlouho, řekla ji generálova žena, že může vstát, a oslovila ji způsobem, který babičku v domácí hierarchii okamžitě zařadil jako pouhou náhradní milenku, která má blíž k lepší služebné než k manželce.

Generálova žena babičku vybídla, aby se posadila. Babička se musela bleskurychle rozhodnout. V tradiční čínské domácnosti odráží místo, kde člověk sedí, automaticky jeho postavení. Generálova žena seděla na severním konci místnosti, jak příslušelo osobě v její funkci. Vedle ní, oddělena stolkem, stála druhá židle, rovněž hledící na jih: to bylo generálovo místo. Podél obou delších stěn byly rozestaveny řady židlí pro lidi různého postavení. Babička došla drobnými krůčky dozadu a posadila se na jednu ze židlí těsně u dveří, aby projevila pokoru. Manželka ji pak vyzvala, aby přisedla blíž, ale jen o maličko. Musela ukázat trochu velkodušnosti.

Když babička usedla, oznámila jí generálova manželka, že od nynějška bude babiččina dcera vychovávána jako její, manželčina vlastní dcera, a ji, ne moji babičku, bude nazývat „maminko“; babička bude s dítětem jednat jako s mladou paní domu a podle toho se bude také chovat.

Zavolali služku, aby babičku odvedla. Babičce pukalo srdce, ale potlačila vzlyky a rozplakala se až ve svém pokoji. Oči měla dosud červené, když pro ni přišli, aby se setkala s generálovou konkubínou číslo dvě, jeho oblíbenkyní, která vedla domácnost. Byla hezká, měla jemný obličej a k babiččinu překvapení docela projevovala soucit, ale babička se přemohla, aby si s ní poplakala. Podvědomě cítila, že v tomhle cizím novém prostředí bude nejlepší taktikou opatrnost.

Později toho dne ji odvedli na setkání s „manželem“. Směla s sebou vzít moji matku. Generál ležel na kchangu, typu lůžka, užívaného v severní Číně, což je asi tři čtvrtě metru vyvýšená široká plocha, vyhřívaná zespodu cihlovými kamínky. U ležícího generála klečely dvě konkubíny či služebné a masírovaly mu nohy a žaludek. Generál měl zavřené oči a byl děsivě bledý. Babička se naklonila přes kraj lůžka a tiše ho oslovila. Generál otevřel oči a podařilo se mu napůl usmát. Babička posadila moji matku na lůžko a řekla: „Tohle je Pao Čchin.“ Generál Süe zřejmě s velkým úsilím chabě pohladil moji matku po hlavičce a prohlásil: „Pao Čchin se ti podobá; je moc hezká.“ Pak zavřel oči.

Babička na něj volala, ale on měl oči stále zavřené. Pochopila, že je vážně nemocen, že snad umírá. Zvedla moji matku z postele a pevně ji k sobě přitiskla. Měla však jenom vteřinu na to, aby se s ní polaskala, protože ji generálova žena, která postávala poblíž, netrpělivě zatahala za rukáv. Jakmile vyšly z místnosti, varovala babičku, aby pána příliš často nebo vůbec nikdy nerušila. Měla zůstat ve svém pokoji, dokud ji nezavolají.

Babička se zděsila. Protože byla konkubína, byla celá její i dceřina budoucnost v sázce, možná i ve smrtelném nebezpečí. Jestliže generál zemře, bude vydána na milost a nemilost jeho ženě, která nad ní bude mít právo života a smrti. Může udělat, co se jí zlíbí – prodat ji nějakému boháči, nebo dokonce i do nevěstince, což bývalo docela obvyklé. Pak by babička už nikdy svou dceru nespatřila. Věděla, že musí s dítětem co nejrychleji uprchnout.

Ve svém pokoji vyvinula obrovské úsilí, aby se uklidnila, a začala plánovat útěk. Když se však pokoušela přemýšlet, měla pocit, že jí v hlavě víří krev. Nohy měla tak slabé, že se při chůzi musela přidržovat nábytku. Zhroutila se a znovu se rozplakala, částečně i vzteky, protože neviděla žádné východisko. Nejhorší ze všeho bylo pomyšlení, že generál může zemřít každou chvíli a ji tu nechá navždycky uvězněnou.

Postupně se jí podařilo ovládnout nervy a přinutit se jasně myslet. Začala se systematicky rozhlížet po domě. Na rozsáhlém pozemku se nacházelo mnoho různých dvorů, které byly obklopeny vysokými zdmi. I zahrada byla uspořádána tak, aby byla spíš bezpečná než esteticky působivá. Rostlo tu pár cypřišů, nějaké břízy a slivoně, ale žádný strom se nenacházel blízko zdi. Pro jistotu, aby se případný úkladný vrah neměl kde ukrýt, tu nebyly ani žádné velké keře. Obě branky vedoucí na zahradu byly zavřeny na visací zámek a přední bránu ve dne v noci střežili ozbrojení sluhové.

Babička nesměla opustit prostor obehnaný zdmi. Bylo jí dovoleno vidět generála každý den, ale jen formou jakési organizované návštěvy s některými ženami. Prošla za nimi kolem jeho lože a mumlala: „Zdravím vás, můj pane.“

Mezitím začala mít jasnější představu o lidech v domě. Žena, která kromě manželky zřejmě znamenala nejvíc, byla konkubína číslo dvě. Babička zjistila, že dala sloužícím pokyn, aby s ní zacházeli dobře, což jí velice usnadňovalo situaci. V takovéto rodině se sluhové chovali podle postavení člověka, kterému měli sloužit. Podlézali tomu, kdo byl v přízni, a zastrašovali toho, kdo byl v nemilosti.

Konkubína číslo dvě měla dcerku o něco starší než moje matka. To bylo mezi oběma ženami dalším pojítkem. Konkubína se též těšila generálově náklonnosti, protože kromě mé matky žádné další děti neměl.

Po měsíci, během nějž se obě konkubíny docela spřátelily, zašla babička za generálovou manželkou a řekla jí, že si potřebuje zajet domů pro nějaké šatstvo. Manželka svolila, ale když se jí babička zeptala, zda může vzít s sebou dceru, aby se rozloučila s prarodiči, odmítla. Dítě z generálovy krve nesmělo opustit dům.

A tak se babička vydala po prašné silnici do Čchang-li sama. Když ji vozka vysadil na nádraží, začala se vyptávat lidí, kteří tam okouněli. Našla dva muže, ochotné poskytnout jí dopravu, jakou potřebovala. Počkala, až se setmí, a uháněla s nimi a jejich dvěma koňmi zkratkou do Lu-lungu. Jeden z mužů ji posadil do sedla a běžel vpředu s otěžemi v rukou.

Když babička dorazila k domu, opatrně se přiblížila k zadní brance a dala předem smluvené znamení. Zdálo se jí, že čeká celé hodiny, ale ve skutečnosti to bylo jen pár minut. Dveře branky se otevřely a z nich se do měsíčního světla vynořila babiččina sestra s mou matkou v náruči. Dveře odemkla přátelská konkubína číslo dvě a pak je poškodila sekerou, aby to vypadalo, jako že je někdo otevřel násilím.

Nebyl ani čas, aby babička moji matku rychle objala –kromě toho ji nechtěla probudit, aby neudělala hluk a nezburcovala stráže. Babička se sestrou usedly na koně; matku přivázali na záda jednomu z mužů a vyrazili do noci. Muži dostali dobře zaplaceno a běželi rychle. Za rozbřesku byli v Čchang-li a než se mohl strhnout poplach, chytily ženy vlak na sever. Když vlak před soumrakem konečně dojel do I-sienu, klesla babička na zem a dlouho tak ležela, neschopná pohybu.

Byla v poměrném bezpečí, 300 kilometrů od Lu-lungu a fakticky mimo dosah rodiny Süeových. Nemohla vzít moji matku do svého domu, protože se bála sloužících, a tak požádala jednu dávnou spolužačku, zda by u ní mohla dítě schovat. Kamarádka žila v domě svého tchána, mandžuského lékaře doktora Siaa, laskavého člověka, o němž bylo známo, že nikdy nikoho neodmítne a přítele nezradí.

Rodině Süeových nestála moje babička, pouhá konkubína, za to, aby ji pronásledovala. Záleželo jim však na mé matce, přímém potomku rodiny. Babička poslala do Lu-lungu telegram, ve kterém oznámila, že moje matka cestou vlakem onemocněla a zemřela. Následovalo mučivé čekání, během nějž babiččiny nálady velice kolísaly. Někdy nabývala přesvědčení, že rodina její historce určitě uvěřila. Pak se zase mučila myšlenkou, že tomu tak není a že pošlou hrdlořezy, aby ji nebo její dceru odvlekli zpátky. Nakonec se utěšovala úvahou, že rodina Süeových je příliš zaneprázdněna blížící se smrtí patriarchy, aby se namáhala a dělala si kvůli ní, babičce, starosti, a že je pro ženy pravděpodobně výhodné, že její dcerka je pryč.

Když konečně pochopila, že ji Süeovi nechají na pokoji, usadila se klidně v domě i s mojí matkou. Neznepokojovala se ani kvůli sluhům, protože věděla, že její „manžel“ nepřijede. V Lu-lungu déle než rok mlčeli, až jednoho podzimního dne roku 1933 přišel telegram se zprávou, že generál Süe zemřel a že babičku okamžitě očekávají na pohřbu.

Generál zemřel v září v Tchien-ťinu. Jeho tělo přivezli zpět do Lu-lungu v lakované rakvi, zakryté červeným vyšívaným hedvábím. Doprovázely jej další dvě rakve, jedna podobně lakovaná a stejně zahalená, druhá z obyčejného dřeva bez přehozu. V první rakvi leželo tělo jedné z jeho konkubín, která spolykala opium, aby mohla doprovázet generála po smrti. To se považovalo za vrchol manželské věrnosti. Později byla na její počest v generálově sídle umístěna tabulka s nápisem od slavného vojenského velitele Wu Pchej-fua. Druhá rakev obsahovala pozůstatky jiné konkubíny, která zemřela před dvěma roky na tyfus. Její mrtvolu exhumovali, aby ji mohli znovu pohřbít po generálově boku, jak bylo zvykem. Rakev byla z holého dřeva; konkubína zemřela na strašnou nemoc, a proto přinášela neštěstí. Ve všech rakvích byla rtuť a dřevěné uhlí, aby se zabránilo rozkladu, a mrtví měli v ústech perlu.

Generál Süe a obě konkubíny byly uloženy do jednoho hrobu; jeho manželka a ostatní konkubíny měly být pohřbeny vedle něj. Hlavní povinností při pohřbu bylo nést zvláštní prapor, jímž se přivolával duch zesnulého, a tuto povinnost měl nebožtíkův syn. Protože generál syna neměl, adoptovala jeho žena jeho desetiletého synovce, aby se úkolu zhostil. Chlapec též vykonal další obřad – klečel vedle rakve a volal: „Pozor na hřebíky!“ Tradice pravila, že když se to neudělalo, mrtvý člověk se zranil o hřebíky. Místo hrobu vybral generál Süe sám podle pravidel geomancie, což bylo umění vybrat místo pro obydlí či hrob tak, aby bylo v souladu s místními kosmickými a přírodními vlivy. Hrob se nacházel na krásném, pokojném místě; v pozadí se rozkládaly směrem na sever vzdálené hory, na přední jižní straně se vinul mezi blahovičníky potok. Takové umístění vyjadřovalo touhu mít za sebou něco pevného, o co se lze opřít – hory, a před sebou nádherné slunce, symbolizující rostoucí blahobyt.

Babička však hrob nikdy neviděla; rozkaz přijet ignorovala a na pohřbu nebyla. Pak se přihodilo to, že se nedostavil správce zastavárny s její apanáží. Asi za týden nato obdrželi její rodiče dopis od generálovy ženy. Můj děd generál Süe dával svými posledními slovy babičce svobodu. To bylo na tu dobu neobyčejně osvícené a babička nemohla uvěřit svému štěstí.

Ve svých čtyřiadvaceti letech byla volná.

2

„I obyčejná studená voda je sladká“

Babička se vdá za mandžuského lékaře

(1933–1938)

Generálova manželka též v dopise babiččiny rodiče žádala, aby si svou dceru vzali zpět. I když byl požadavek formulován tradičním nepřímým způsobem, babička pochopila, že se jí nařizuje, aby se vystěhovala z domu.

Otec si ji vzal k sobě, ale se značným odporem. Teď už přestal předstírat, že má smysl pro rodinu. Od chvíle, kdy dohodl babiččin svazek s generálem Süem, postoupil na společenském žebříčku. Byl povýšen na zástupce velitele policie v I-sienu, zařadil se mezi lidi s vlivnými styky, navíc poměrně zbohatl, koupil si půdu a začal kouřit opium.

Sotvaže byl povýšen, opatřil si konkubínu, mongolskou ženu, kterou mu daroval jeho bezprostřední nadřízený. Věnovat konkubínu jako dar kolegovi na vzestupu bylo docela běžné a šéf místní policie byl šťastný, že si může zavázat vděčností chráněnce generála Süea. Můj praděd se však brzy začal poohlížet po další konkubíně; pro muže v jeho funkci bylo dobré mít jich co nejvíc – ukazovalo to, jaké má postavení. Nemusel hledat daleko; jeho konkubína měla sestru.

Když se babička vrátila do rodičovského domu, byla situace docela jiná, než když ho před téměř deseti lety opouštěla. Tehdy tu byla jen její nešťastná, ušlápnutá matka; nyní tu byly tři ženy. Jedna z konkubín porodila dceru, která byla stejně stará jako moje matka. Babiččina sestra Lan byla v pokročilém věku šestnácti let dosud svobodná, což jejího otce rozčilovalo.

Babička se přestěhovala z jednoho hnízda intrik do druhého. Otec byl vůči ní i její matce podrážděný. Svoji ženu nesnášel prostě proto, že existuje, a teď k ní byl ještě víc nepřátelský, protože měl dvě konkubíny, kterým dával přednost. Stoloval s nimi a jeho žena musela jíst sama. Moji babičku nesnášel proto, že se vrátila do domu ve chvíli, kdy si on pro sebe úspěšně vytvořil nový svět.

Navíc ji považoval za někoho, kdo přináší neštěstí (kche), protože ztratila manžela. V tehdejších dobách se pověrčivě věřilo, že vdova je odpovědná za manželovu smrt. Můj praděd spatřoval v dceři ohrožení svého štěstí a chtěl ji mít pryč z domu.

Obě konkubíny ho podporovaly. Než se babička vrátila domů, bylo ve všem po jejich. Prababička byla jemná, slabá žena. Přestože byla konkubínám teoreticky nadřazena, byla vydána na milost jejich rozmarům. V roce 1930 se jí narodil syn, Jü-lin. To zbavilo konkubíny jejich budoucí jistoty, protože po pradědově smrti by všechen majetek připadl jeho synovi. Dostávaly záchvaty vzteku, když Jang projevil synovi i jen trochu náklonnosti. V den, kdy se narodil, rozpoutaly vůči prababičce psychologickou válku a snažily se ji vypudit z jejího vlastního domu. Pokud s ní mluvily, pak ji jen sekýrovaly a zahrnovaly stížnostmi, a pokud na ni pohlédly, pak jen se studeným, kamenným výrazem v obličeji. V manželovi, jehož pohrdání nezmírnila ani skutečnost, že mu dala syna, neměla prababička oporu. Našel si nové důvody, aby ji neustále kritizoval.

Babička byla silnější povaha než její matka a trápení uplynulých deseti let ji zocelilo. Dokonce i její otec se jí trochu bál. Řekla si, že doba, kdy byla v jeho područí, skončila a že bude za sebe a za svoji matku bojovat. Dokud byla v domě, musely se konkubíny krotit, a dokonce se tu a tam podlézavě usmály.

Taková byla atmosféra, ve které vyrůstala moje matka od dvou do čtyř let. Přestože ji chránila láska její matky, vnímala napětí, které v domácnosti panovalo.

Babičce teď bylo kolem pětadvaceti let a byla to krásná žena. Byla též velice vzdělaná a několik mužů požádalo jejího otce o její ruku. Protože však byla předtím konkubínou, jediní muži, kteří si ji chtěli vzít za řádnou manželku, byli chudí a neměli u jejího otce Janga naději.

Babička už měla dost nevraživosti a malicherné pomstychtivosti světa konkubín, ve kterém mohla být buď jen obětí, nebo si udělat oběť z jiných. Kompromis neexistoval. Jediné, po čem toužila, byl klid, v němž by pokojně vychovávala dceru.

Otec ji neustále sužoval připomínkami, že by se měla znovu vdát; někdy trousil zlé narážky, jindy jí bez obalu říkal, aby mu přestala viset na krku. Ona však neměla kam jít. Neměla kde bydlet a pracovat nesměla. Po určité době už napětí nevydržela a nervově se zhroutila.

Povolali lékaře. Byl jím doktor Sia, v jehož domě před třemi lety ukrývali moji matku po útěku z domu generála Süea. Babička byla kamarádkou jeho snachy, ale doktor Sia ji nikdy neviděl, protože v tehdejší době bylo zvykem, že obě pohlaví byla od sebe přísně oddělena. Když doktor poprvé vstoupil do babiččina pokoje, ohromila ho její krása tak, že ve zmatku vycouval z místnosti a zamumlal k služebné, že mu není dobře. Nakonec se přece jen vzchopil, posadil se k babičce a dlouho s ní rozmlouval. Byl v jejím životě prvním mužem, kterému mohla říct, co skutečně cítí, a vylila mu svůj žal a své naděje – i když zdrženlivě, jak se slušelo na ženu, mluvící s mužem, který není jejím manželem. Doktor byl laskavý a srdečný a babička měla pocit, že jí nikdo nikdy tak nerozuměl. Zanedlouho se ti dva do sebe zamilovali a doktor Sia požádal o její ruku. A co víc, řekl babičce, že ji chce za řádnou manželku a chce vychovávat moji matku jako vlastní dceru. Babička se slzami radosti přijala. Její otec byl také šťastný, i když rychle doktora Siaa upozornil, že nebude moci dát dceři žádné věno. Doktor mu řekl, že na tom vůbec nezáleží.

Doktor Sia si v I-sienu vybudoval značné rozsáhlou praxi v tradiční medicíně a těšil se vynikající profesionální pověsti. Nebyl Číňan národnosti Chan jako Jangové a většina lidí v Číně, ale Mandžu, jeden z původních obyvatel Mandžuska. Členové jeho rodiny kdysi sloužili mandžuským císařům jako dvorní lékaři a dostalo se jim za jejich služby velkého uznání.

Doktor Sia byl známý nejen jako skvělý lékař, ale také jako velmi hodný člověk, který často léčil chudé lidi zdarma. Byl to statný muž, vysoký přes sto osmdesát centimetrů, pohyboval se však ladně. Vždy se oblékal do tradičního dlouhého šatu a kabátku. Měl vlídné hnědé oči, kozí bradku a dlouhý svislý knír. Z jeho obličeje a celé postavy vyzařoval klid.

Doktor byl již starší člověk, když nabídl mé babičce sňatek. Byl to pětašedesátiletý vdovec, měl tři dospělé ženaté syny a jednu vdanou dceru.

Synové žili v domě s ním. Nejstarší se staral o domácnost a řídil rodinný statek, druhý pracoval v otcově ordinaci a třetí, manžel babiččiny kamarádky ze školy, byl učitelem. Synové měli dohromady osm dětí a jeden z těchto vnuků byl již ženatý a měl syna. Doktor Sia si zavolal syny do pracovny a pověděl jim o svých plánech. Jeden na druhého vrhali nevěřícné a stísněné pohledy. Zavládlo tíživé ticho. Pak promluvil nejstarší: „Předpokládám, otče, že chcete říct, že bude vaši konkubínou.“ Doktor Sia odpověděl, že si moji babičku vezme za řádnou manželku. To mělo pro syny závažné důsledky, protože tak by se stala jejich nevlastní matkou a museli by se k ní chovat jako k příslušnici starší generace, která má stejně úctyhodné postavení jako její manžel. V běžné čínské rodině byla mladší generace podřízena generaci starší a příbuzenské vztahy se vyjadřovaly odpovídajícími společenskými konvencemi; doktor Sia však lpěl na ještě složitějším mandžuském systému etikety. Příslušníci mladší generace museli starším každé ráno a každý večer složit poklonu, muži poklekli a ženy se obřadně poklonily. O svátcích museli muži pokleknout a dotknout se čelem země. Skutečnost, že moje babička bývala konkubínou a že ji od doktora Siaa dělí značný věkový rozdíl, znamenala, že by synové museli projevovat úctu někomu, kdo má podřadnější postavení a je mnohem mladší než oni. To bylo na ně příliš.

Sešli se s ostatními členy rodiny a zavládlo velké rozhořčení. Dokonce i doktorova snacha, někdejší babiččina kamarádka ze školy, byla pobouřená, protože tchánův sňatek by znamenal, že její dřívější vztah k bývalé spolužačce by se zásadně změnil. Nemohla by jíst u stejného stolu s ní ani s ní sedět; musela by jí posluhovat, a dokonce před ní klekat a dotýkat se čelem země.

Všichni členové rodiny, synové, snachy, vnuci, a dokonce i pravnuk jeden po druhém doktora Siaa úpěnlivě prosili, aby „měl ohledy na vlastní krev“. Padali na kolena, bili čelem o zem, plakali a křičeli.

Zapřísahali doktora, aby uvážil skutečnost, že je Mandžu a že podle starodávného mandžuského obyčeje by muž jeho postavení neměl pojmout za ženu Číňanku národnosti Chan. Doktor Sia odpověděl, že toto pravidlo již dávno neplatí. Synové prohlásili, že by je jako dobrý Mandžu měl dodržovat. Neustále upozorňovali na věkový rozdíl. Doktor Sia byl víc než dvakrát tak starý jako babička. Kdosi z rodiny připomněl prastaré rčení: „Mladá žena, která má starého manžela, ve skutečnosti patří jinému muži.“

Doktora však spíš zraňovalo citové vydírání a obzvlášť argument, že když si vezme za řádnou manželku bývalou konkubínu, ovlivní společenské postavení svých synů. Věděl, že prestiž jeho synů by tím skutečně utrpěla, a měl pocit viny. Byl však přesvědčen, že na prvním místě je štěstí mé babičky. Kdyby si ji vzal jako konkubínu, nejenže by ztratila důstojnost, ale musela by celé rodině sloužit jako otrokyně. Kdyby nebyla jeho řádnou manželkou, jeho láska by nestačila, aby ji ochránila. Prosil rodinu, aby vyhověla přání starce. Rodina i okolí však zaujaly stanovisko, že nezodpovědné přání se nemá plnit. Někteří naznačovali, že je doktor senilní. Jiní mu říkali: „Máte syny, vnuky, dokonce i pravnuka, velkou a kvetoucí rodinu. Co ještě chcete? Proč se s ní musíte ženit?“

Spory pokračovaly. Na scénu přicházelo čím dál víc příbuzných a přátel, které přizvali synové. Svorně prohlašovali, že sňatek je šílenství. Pak svůj hněv obrátili vůči babičce. „Znovu se vdávat, když tělo a kosti jejího mrtvého manžela ještě nevychladly! Ta ženská to má všechno spočítané; nechce přijmout postavení konkubíny, aby se mohla stát řádnou manželkou. Jestli vás doopravdy miluje, proč jí nestačí být vaší konkubínou?“ Připisovali babičce falešné pohnutky: prý spřádá intriky, aby se s ní doktor Sia oženil, a pak převezme vedení rodiny a bude s jeho dětmi a vnuky špatně zacházet.

Také naznačovali, že kuje pikle, aby se zmocnila doktorových peněz. Za všemi těmi řečmi o vhodnosti, mravnosti a doktorově dobru se skrývala nevyslovená vypočítavost ohledně doktorova majetku. Příbuzní se báli, že by se babička mohla zmocnit doktorova bohatství, protože jako jeho manželka by se automaticky stala vládkyní domácnosti.

Doktor Sia byl bohatý člověk. V isienském okrese vlastnil přes osm set hektarů zemědělské půdy, a dokonce mu patřily i pozemky na jih od Velké zdi. Jeho velký dům ve městě byl postaven z šedých, bíle spárovaných cihel, jak bylo tehdy v módě. Stropy byly vybílené a místnosti vytapetované, takže nebylo vidět trámy ani jejich spojnice, což se považovalo za důležitou známku blahobytu. Doktor Sia měl též prosperující lékařskou praxi a lékárnu.

Rodina viděla, že se nikam nedostane, a tak se rozhodla zpracovat přímo babičku. Jednoho dne ji přišla navštívit doktorova snacha, která s ní chodila do školy. Když vypily čaj a společensky porozprávěly, ujala se kamarádka svého úkolu. Babička propukla v slzy a vzala kamarádku obvyklým důvěrným způsobem za ruku. Co by kamarádka dělala, kdyby byla na jejím místě, ptala se babička. Když nedostala odpověď, naléhala: „Přece víš, jaké to je být konkubínou. Nechtěla bys být konkubínou, viď? Znáš Konfuciovo rčení: Ťiang sin pi sin – Představ si, že by moje srdce bylo tvým!“ Dovolávat se u druhých lepších pohnutek pomocí zásad filozofa fungovalo někdy lépe než přímé odmítnutí.

Kamarádka se vrátila k rodině s pocitem viny a ohlásila, že neuspěla. Naznačila, že neměla to srdce babičku dál nutit. Našla spojence v Te-kuejovi, druhém synovi doktora Siaa, který provozoval medicínu s otcem a byl mu bližší než ostatní bratři. Te-kuej prohlásil, že si myslí, že by měli k sňatku svolit. I třetí syn změkl, když slyšel svoji ženu vyprávět, v jaké je babička tísnivé situaci.

Nejvíc rozhorlený byl nejstarší syn a jeho žena, která když viděla, že ostatní dva synové váhají, řekla manželovi: „Samozřejmě, jim je to jedno. Mají svá zaměstnání. Ta ženská jim je nemůže vzít. Ale co máš ty? Jenom se staráš o otcův statek a ten připadne celý jí a její dceři! Co bude se mnou nebohou a s našimi nebohými dětmi? Nemáme, kam bychom se v nouzi uchýlili. Snad bychom měli raději všichni umřít! Možná, že právě to tvůj otec chce! Snad bych se měla zabít, aby byli šťastni!“ A tohle všechno doprovázela kvílením a potoky slz. Její manžel odpověděl vzrušeně: „Jen počkej do zítřka.“

Když se nazítří doktor Sia probudil, našel celou svou rodinu kromě Te-kueje, dohromady patnáct lidí, klečet před ložnicí. Jakmile vstal, zvolal nejstarší syn: „K zemi!“ a všichni současně padli na tvář. Pak, hlasem chvějícím se pohnutím, nejstarší syn pronesl: „Otče, vaše děti a celá vaše rodina zůstane až do smrti zde před vámi s čelem na zemi, dokud nezačnete myslet na nás, na svoji rodinu a především na sebe, starého muže.“

Doktor Sia se rozčílil, až se celý třásl. Požádal své děti, aby vstaly, ale než se někdo stačil pohnout, nejstarší syn promluvil znovu: „Ne, otče, nevstaneme, dokud neodvoláte svatbu!“ Doktor Sia se mu to pokoušel vymluvit, ale syn na něj chvějícím se hlasem naléhal dál. Nakonec doktor řekl: „Vím, o co vám jde. Nebudu tady už dlouho. Pokud máte obavy, jak se vaše nastávající nevlastní matka zachová, nemám nejmenších pochyb o tom, že s vámi bude zacházet velmi dobře. Vím, že je ušlechtilý člověk. Je vám jistě jasné, že kromě jejího charakteru vám žádnou jinou záruku dát nemohu…“

Při slově „charakter“ nejstarší syn hlasitě odfrkl: „Jak můžete mluvit o charakteru u konkubíny! Žádná řádná žena by se především konkubínou nestala!“ A začal moji babičku tupit. Při tomhle se už doktor Sia neovládl. Zvedl hůl a jal se syna tlouct.

Celý svůj život byl doktor Sia ztělesněná zdrženlivost a klid. Rodina, která dosud klečela, byla ohromená. Pravnuk začal hystericky vřískat. Nejstarší syn na okamžik oněměl úlekem a pak se znovu rozkřičel, nejen fyzickou bolestí, ale i poraněnou pýchou, protože byl bit před zraky rodiny. Doktor Sia přestal, zlostí a námahou mu došel dech. Nejstarší syn spustil na adresu mé babičky ještě víc urážek. Otec na něj zakřičel, aby ztichl, a uhodil ho tak silně, že přerazil hůl ve dví.

Syn vteřinu dvě uvažoval o svém ponížení a bolesti. Pak vytáhl pistoli a pohlédl doktorovi do tváře. „Věrný poddaný protestuje proti císaři svou smrtí. Stejně by se měl vůči otci zachovat poslušný syn. Svůj protest mohu vyjádřit jen svou smrtí!“ Zazněl výstřel. Syn se zapotácel a sesul se na podlahu. Kulku si vpálil do břicha.

Koňský povoz ho rychle odvezl do blízké nemocnice, kde následující den zemřel. Snad neměl v úmyslu se zabít, snad jen chtěl otce dramatickým gestem přesvědčit.

Synova smrt doktora zdrtila. I když navenek vypadal pokojně jako obvykle, lidé, kteří ho znali, viděli, že jeho klid je poznamenán hlubokým smutkem. Od té doby propadal záchvatům těžkomyslnosti, která vůbec neodpovídala jeho předchozí vyrovnanosti.

I-sien vřel pobouřením, šířily se zvěsti a obvinění. Za smrt činili odpovědným doktora a především moji babičku. Doktor Sia chtěl ukázat, že se nenechá odstrašit. Brzy po synově pohřbu určil datum svatby. Varoval své děti, že musejí nové matce vzdávat náležitou úctu, a poslal pozvánky významným obyvatelům města. Obyčej velel, aby přišli a věnovali dary. Doktor Sia řekl babičce, aby se připravila na velký obřad. Babičku všechna obvinění a jejich nepředvídaný účinek na doktora děsila a zoufale se snažila přesvědčit samu sebe, že není vinna. Především však cítila vzdor. Souhlasila s tím, že obřad bude bohatý. V den svatby odjela z otcova domu ve vyzdobeném kočáře, doprovázeném průvodem hudebníků. Podle mandžuského obyčeje najala kočár její rodina; měl babičku dovézt na půl cesty k jejímu novému domovu a ženich poslal jiný kočár, který ji vezl druhou půlku cesty. V místě setkání čekal u dvířek kočáru babiččin pětiletý bratr s ohnutými zády, což symbolicky vyjadřovalo myšlenku, že babičku sám odnese do doktorova kočáru. Totéž se opakovalo, když přijeli k doktorovu domu. Žena nemohla jen tak vstoupit do mužova domu, protože by tím vážně utrpěla její pověst. Musela se tvářit, jako kdyby ji unesli, a projevit tak předepsané zdráhání.

Dvě družičky uvedly babičku do místnosti, kde se měl konat svatební obřad. Doktor Sia stál u stolu, pokrytého těžkým červeným hedvábím zdobeným výšivkami, na němž ležely tabulky Nebes, Země, Císaře, Předků a Učitele. Na sobě měl zdobný klobouk ve tvaru koruny, která měla vzadu péra jako ocas, a dlouhý, volný vyšívaný šat se zvonovými rukávy, což byl tradiční mandžuský oděv, vhodný pro jízdu na koni a lukostřelbu, a upomínal na někdejší nomádský způsob života Mandžuů. Doktor Sia poklekl, pětkrát se dotkl čelem země před tabulkami a vstoupil do svatební komnaty.

Po něm se pětkrát uklonila babička, stále doprovázená oběma družičkami, a pokaždé se pravou rukou dotkla vlasů pohybem, připomínajícím pozdrav. Složitá pokrývka hlavy jí nedovolovala, aby se dotkla čelem země. Pak následovala doktora do svatební komnaty a on jí sňal červený závoj. Dvě družičky předaly každému z nich prázdnou vázu ve tvaru tykve. Poté, co si je novomanželé vyměnili, družičky odešly. Doktor Sia s babičkou spolu chvíli tiše poseděli a pak doktor vyšel ven pozdravit příbuzné a hosty. Babička musela několik hodin sedět sama bez hnutí na kchangu, obrácená k oknu, na němž byla veliká červená papírová vystřihovánka symbolizující znak „dvojité štěstí“. Tomu se říkalo „vysedět si štěstí“. Vyjadřovalo to, že žena nepodlehne netrpělivosti, ale bude vždy klidná, což se považovalo za základní ženskou vlastnost. Když všichni hosté odešli, vstoupil dovnitř mladý doktorův příbuzný a zatahal babičku třikrát za rukáv. Teprve pak směla slézt z kchangu. S pomocí dvou družiček se převlékla z vyšívaného oděvu do obyčejných červených šatů a kalhot. Sundala si obrovskou pokrývku hlavy se všemi cinkajícími šperky a vlasy si zapletla do dvou uzlů nad ušima.

A tak se v roce 1935 moje čtyřletá matka a šestadvacetiletá babička přestěhovaly do pohodlného domu doktora Siaa. Byl to samostatný komplex, skládající se z obytného domu ve vnitřním dvoře a dále z ordinace a lékárny, které byly přístupné z ulice. Úspěšní lékaři mívali obvykle vlastní lékárnu. Doktor Sia v té své prodával tradiční čínské léky, léčivé byliny a zvířecí výtažky, které v dílně připravovali tři učni.

Uprostřed průčelí domu, které zdobila červeně a zlatě lakovaná římsa, visela obdélníková deska označující sídlo rodiny Sia zlatými znaky. Za lékárnou se nacházel malý dvorek s místnostmi pro sloužící a kuchaře. Dále následovalo několik menších dvorů, kde žila rodina. Vzadu se rozkládala velká zahrada s cypřiši a slivoněmi. Na dvorech nerostla tráva, protože podnebí bylo příliš drsné. Byla tam holá, tvrdá, hnědá země, která se v létě měnila v prach a během krátkého jara, kdy tál sníh, v bláto. Doktor Sia miloval ptáky a choval je v klíckách na zahradě. Každé ráno, bez ohledu na počasí, provozoval čchi-kung, druh pomalých, graciézních čínských cviků, kterým se často říká tchaj-čchi, a přitom naslouchal zpěvu a cvrlikání ptáků.

Po synově smrti musel neustále snášet tichý nesouhlas rodiny. Nikdy s babičkou nemluvil o bolesti, kterou mu to působí. Povinností čínských mužů bylo nestěžovat si. Babička samozřejmě věděla, co doktor prožívá, a tiše trpěla s ním. Velice ho milovala a celým srdcem se snažila být mu ve všem nápomocná.

Vůči členům doktorovy rodiny byla vždy usměvavá, přestože se v jejich chování za vnější formální úctou většinou skrývalo pohrdání. Dokonce i doktorova snacha, se kterou chodila do školy, se jí snažila vyhýbat. Vědomí, že se jí klade za vinu smrt nejstaršího syna, babičku tížilo.

Musela se cele přizpůsobit životu Mandžuů. Spala v místnosti s mou matkou a doktor Sia spal v jiné místnosti. Časně ráno, už dlouho předtím, než vstala, začala být velmi nervózní při představě, že se co nevidět objeví členové rodiny. Rychle se musela umýt a jednoho po druhém pozdravit, jak to vyžadoval pevně stanovený rituál. Navíc si musela velmi složitě upravit vlasy a nasadit náročně ozdobenou paruku. Jediné, co uslyšela, bylo ledové „Dobré ráno“, skutečně jediná slova, která k ní kdy rodina pronesla. Dívala se, jak se klanějí a šoupají nohama a věděla, že ji hluboce nenávidí. Rituál ji čím dál tím víc dráždil svou neupřímností.

Při svátcích a jiných významných příležitostech před ní musela rodina pokleknout, dotknout se čelem země a obřadně se jí uklonit a ona musela vyskočit z křesla a postavit se stranou, aby bylo vidět, že křeslo, které symbolizovalo jejich zesnulou matku, je prázdné, a tak přijímala jejich projevy úcty. Mandžuské obyčeje se proti ní a doktorovi spikly a oddělovaly je od sebe. Nepokládalo se za vhodné, aby spolu jedli, a za babičkou vždy stála jedna ze snach a sloužila jí. Tvářila se přitom však tak chladně, že babička stěží jídlo dojídala, natož aby jí chutnalo.

Jednou, brzy poté, co se přistěhovali do doktorova domu, se moje matka uvelebila na příjemném, pohodlném a teplém místečku na kchangu, když tu uviděla, že doktorova tvář náhle potemněla, přiskočil k ní a drsně ji odtamtud vytáhl. Matka se totiž usadila na jeho zvláštním místě. To bylo jedinkrát, co ji uhodil. Podle mandžuského zvyku bylo jeho místo posvátné.

Přestěhováním do doktorova domu získala babička poprvé určitou míru svobody, ale zároveň se i chytila do pasti. Ani pro matku to nebyla jednoduchá situace. Doktor Sia k ní byl nesmírně laskavý a vychovával ji jako vlastní dceru. Oslovovala ho otče a on jí dal své příjmení Sia, které má dodnes, a nové jméno Te-chung, skládající se ze dvou znaků; chung znamená divoká labuť, Te ctnost.

Doktorova rodina se neodvažovala babičku otevřeně urážet, protože by se to rovnalo velezradě na jejich „matce“. S její dcerou to však bylo jiné. K nejstarším vzpomínkám mé matky patří kromě toho, jak se s ní babička mazlila, i to, jak ji mladší členové doktorovy rodiny týrali. Snažila se nekřičet a schovávala před babičkou modřiny a škrábance, ale ta věděla, co se děje. Nikdy si doktorovi nestěžovala, protože ho nechtěla rozčilovat či přidělávat mu problémy s jeho dětmi. Moje matka však byla velmi nešťastná. Často úpěnlivě prosila, aby se vrátily k její babičce a dědečkovi nebo do domu, který koupil generál Süe, kde s ní každý zacházel jako s princeznou. Brzy však pochopila, že by měla přestat chtít vrátit se „domů“, protože jedinou reakcí její matky byly slzy, které jí vyhrkly z očí.

Nejbližšími přáteli mé matky byla její zvířátka. Měla sovu, černého špačka, který uměl pár jednoduchých výrazů, sokola, kočku, bílé myši a několik kobylek a cvrčků, které chovala ve skleněných láhvích. Kromě její matky jí byl jediným blízkým člověkem doktorův kočí, Velký starý Li. Byl to drsný muž s ošlehanou tváří z pohoří Chingan daleko na severu, kde se stýkají hranice Číny, Mongolska a někdejšího Sovětského svazu. Měl velmi tmavou pleť, nepoddajné vlasy, tlusté rty a ohrnutý nos, což jsou rysy mezi Číňany velmi neobvyklé. Vlastně vůbec nevypadal jako Číňan. Byl vysoký, hubený a šlachovitý. Otec ho vychoval jako lovce a stopaře, dobývali spolu kořeny ženšenu a lovili medvědy, lišky a vysokou zvěř. Nějaký čas prodávali kůže a dařilo se jim velmi dobře, ale pak je vypudili bandité, z nichž ti nejhorší byli ve službách Starého maršála Čang Cuo-lina. Velký starý Li o něm mluvil jako o té „banditské kryse“. Když se matka později dozvěděla, že Starý maršál byl zapřisáhlý protijaponský vlastenec, vzpomněla si, jak se Starý velký Li „hrdinovi“ ze severovýchodu posmíval.

Velký starý Li se staral o matčina zvířátka a brával ji s sebou na výpravy ven. V zimě ji naučil bruslit. Když na jaře roztával led a sníh, pozorovali spolu, jak lidé provádějí důležitý každoroční obřad „zametání hrobů“ a jak na hroby předků sázejí květiny. V létě spolu chodili lovit ryby a sbírat houby, v zimě jezdili za město střílet zajíce.

Za dlouhých mandžuských večerů, kdy na pláních skučel vítr a na vnitřní straně oken se tvořila námraza, si Velký starý Li na teplém kchangu obvykle posadil moji matku na koleno a vyprávěl jí pohádkové příběhy o horách na severu. Do postele ji doprovázely představy tajemných vysokých stromů, cizokrajných květin, pestrobarevných ptáků, zpívajících melodické písně, a kořenů ženšenu, což byly ve skutečnosti malé holčičky; když je člověk vykopal, musel je ovázat červenou stužkou, aby neutekly.

Velký starý Li vyprávěl matce také o zvířatech. Tygři, kteří se potulovali po horách severního Mandžuska, byli dobrosrdeční, a pokud se necítili ohroženi, lidské bytosti neublížili. Velký starý Li tygry miloval. Jiné to však bylo s medvědy: byli krutí a člověk se jim měl za každou cenu vyhnout. Když náhodou medvěda potkal, měl tiše stát, dokud medvěd nesklopil hlavu. To proto, že medvěd má na čele chomáč chlupů, které mu padají přes oči, a když skloní hlavu, nevidí. Při setkání s vlkem se člověk nesměl obrátit na útěk, protože by vlka nikdy nepředběhl. Naopak měl stát a hledět přímo na něj, jako kdyby se nebál. A pak měl velmi, velmi pomalu kráčet pozpátku pryč od něho. O mnoho let později zachránily Liovy rady matce život.

Jednoho dne si moje pětiletá matka hrála na zahradě se svými zvířátky a tu ji obstoupila tlupa doktorových vnuků. Začali do ní strkat a nadávat jí, hrubě s ní cloumali a tloukli ji. Zahnali ji do kouta zahrady, kde byla vyschlá studna, a smýkli s ní do ní. Studna byla dost hluboká a matka tvrdě dopadla na štěrk na dně. Nakonec někdo uslyšel její křik a zavolal Velkého starého Liho, který přiběhl se žebříkem; kuchař mu ho přidržel a Li vlezl do studny. Přispěchala babička, šílená úzkostí. Po chvíli se Velký starý Li vynořil s matkou, která byla napůl v bezvědomí, odřená a potlučená. Položil ji babičce do náruče. Donesli ji dovnitř a doktor Sia ji prohlédl. Měla zlomenou kyčelní kost. Ještě léta potom se jí kyčel občas vykloubil a po úrazu trvale lehce napadala na nohu.

Doktor Sia se zeptal, co se stalo, a matka odpověděla, že ji strčil vnuk zvaný Šestý. Babička, která vždy pozorně sledovala doktorovo rozpoložení, se ji snažila umlčet, protože tento vnuk byl doktorův oblíbenec. Když doktor Sia opustil místnost, řekla babička matce, aby si už na Šestého nestěžovala, protože to doktora rozladí. Matka nemohla kvůli zranění kyčle nějaký čas vycházet z domu. Ostatní děti ji naprosto ignorovaly.

Hned po té události doktor Sia na několik dnů odcestoval. Jel do Ťin-čou, hlavního města provincie, vzdáleného asi 40 kilometrů, hledat zaměstnání. Atmosféra v rodině byla nesnesitelná a matčin úraz, který mohl snadno skončit smrtí, ho přesvědčil, že je takový krok nezbytný.

Nebylo to snadné rozhodnutí. V Číně se považovalo za velkou čest, když několik generací rodiny žilo pod jednou střechou. Ulice měly dokonce jména jako Pět generací pod jednou střechou, aby připomínaly památku takových rodin. Rozbít velkou rodinu se považovalo za tragédii, které bylo třeba stůj co stůj zabránit, ale doktor Sia se snažil před babičkou tvářit šťastně a spokojeně a tvrdil, že bude rád, když nebude mít tolik povinností.

Babičce se ohromně ulevilo, i když se pokoušela nedávat to najevo. Ve skutečnosti doktora k přestěhování jemně pobízela, zvlášť po tom, co se stalo matce. Měla už dost velké rodiny, neustále mrazivě přítomné, která jí s ledovými obličeji přála, aby byla nešťastná, a v níž neměla ani soukromí, ani přátele.

Doktor Sia rozdělil svůj majetek mezi rodinu. Jediné, co si ponechal, byly dary, které jeho předkům věnovali mandžuští císaři. Vdově po nejstarším synovi dal veškerou půdu. Druhý syn zdědil lékárnu a nejmladšímu připadl dům. Doktor dohlédl na to, aby Velký starý Li a ostatní sluhové byli dobře zabezpečeni. Když se zeptal babičky, zda jí nebude vadit, že budou chudí, odpověděla, že bude šťastná, bude-li mít jenom svoji dceru a jeho: „Když má člověk lásku, i obyčejná studená voda je sladká.“

Jednoho mrazivého prosincového dne roku 1936 se rodina shromáždila před přední bránou, aby se s nimi rozloučila. Všichni měli oči suché až na Te-kueje, jediného syna, který doktorovo manželství podporoval. Velký starý Li je zavezl v povozu taženém koněm na nádraží, kde se s ním moje matka s pláčem rozloučila. Když však nastoupili do vlaku, zmocnilo se jí vzrušení. Poprvé od doby, kdy jí byl rok, jela vlakem; byla nadšená, poskakovala a dívala se ven z okna.

Ťin-čou mělo asi sto tisíc obyvatel a bylo hlavním městem jedné z devíti provincií v Mandžukuu. Ťin-čou leží asi 15 kilometrů od moře, v místě, kde se Mandžusko blíží k Velké zdi. Podobně jako I-sien bylo opevněné, ale rychle rostlo a už se rozprostíralo i za hradbami. Pyšnilo se několika textilními továrnami a dvěma rafineriemi ropy; bylo důležitým železničním uzlem, a mělo dokonce své letiště.

Japonci obsadili město po těžkých bojích na začátku ledna 1932. Ťin-čou mělo důležitou strategickou polohu a hrálo hlavní roli při okupaci Mandžuska; jeho dobytí vyvolalo závažné diplomatické spory mezi Spojenými státy a Japonskem a stalo se klíčovým momentem v dlouhé řadě událostí, které o deset let později vedly k Pearl Harboru.

Když Japonci v září 1931 zaútočili na Mandžusko, musel Mladý maršál, Čang Süe-liang, vyklidit Mukden. Za hlavní stan si pak zvolil Ťin-čou, kam se přesunul s asi dvěma sty tisíci vojáky. Japonci bombardovali město ze vzduchu, což byl jeden z prvních útoků tohoto druhu v dějinách. Poté, co japonská vojska vstoupila do Ťin-čou, začala je plenit.

Takové tedy bylo město, kde měl nyní šestašedesátiletý doktor Sia začít znovu od začátku. Mohl si dovolit najmout pouze hliněnou chatrč, velkou třikrát dva a půl metru, ve velmi chudé městské čtvrti, v nízko položené oblasti u řeky pod hrází. Většina majitelů zdejších chatrčí byla příliš chudá, aby mohla mít opravdovou střechu; místo ní jim sloužily kusy vlnitého plechu, které zatížili velkými kameny, aby je časté prudké větry neodnesly. Čtvrť byla na samém kraji města – na druhé straně řeky se rozkládala pole čiroku. V prosinci, kdy babička s doktorem přijeli, byla hnědá půda promrzlá a zamrzlá byla i řeka, široká v tomto místě asi třicet metrů. Na jaře, když sníh roztál, se půda kolem chatrče změnila v bažinu a lidem se v chřípí usadil zápach splašků, které v zimě nebyly cítit, protože okamžitě zmrzly. V létě byla oblast zamořena komáry a neustále hrozily povodně, protože řeka stoupala až nad úroveň domů a říční hráze byly špatně udržované.

Matčin převažující pocit z té doby byla téměř nesnesitelná zima. Všechno, nejen spánek, se muselo odbývat na kchangu, který zabíral skoro veškeré místo v chatrči až na malý sporáček v rohu. Na kchangu spali společně všichni tři. Neměli elektřinu ani tekoucí vodu. Jako záchod sloužila hliněná budka nad společnou žumpou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Divoké labutě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.