Dani Collinsová

Trampoty s náušnicí

Překlad: Jana Austinová

Milá čtenářko,

Podruhé se v tomto měsíci setkáte s vnučkami řeckého miliardáře, který se rozhodl, že dívky, s nimiž se řízením osudu seznámil až v jejich dospělosti, se dobře provdají… i kdyby nechtěly!

Minulý měsíc, možná si ještě vzpomenete, to byl příběh nazvaný Vila na pobřeží, v němž se se svým osudem setkala Winnie. A abychom nezapomínali na to, že pár jsou vždycky dva, tak pochopitelně i Eros, její šéf a milenec… a taky otec jejího dítěte.

Tento měsíc se panovačný dědeček rozhodl, že jeho vnučku Vivi si za manželku vezme Raffaele… aby odčinil to, jak se k ní v minulosti zachoval. Je v tom ale háček… a v tom háčku je další háček. Jaký, na to už musíte přijít sama! Příběh se jmenuje Snoubenkou na chvíli.

Vždycky rád v dopise upozorňuji na knížky na pokračování, to ale neznamená, že by mé další příběhy v tomto měsíci byly nějaké popelky. Leda snad v tom smyslu, že hrdinka každé z nich se v jednu chvíli promění na princeznu. Aspoň pro toho pravého prince!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

A Virgin to Redeem the Billionaire

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Jana Austinová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Dani Collins

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5174-7 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5182-2 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5178-5 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

„Dámy a pánové, právě jsme od pana Kainea Michaelse obdrželi překvapivou nabídku. Je ochotný odkoupit veškerý majetek za částku, s níž je rodina zcela srozuměna. Aukce je definitivně ukončena. Děkujeme všem za účast, ale žádné další nabídky na jednotlivé předměty z rodinného majetku se již přijímat nebudou.“

„Cože? To ne!“ vyhrkla Gisella Drummondová roztrpčeně. Její slova však zanikla v nespokojeném šumu, zvedajícím se z okolních židlí. Gisella viděla zklamáním protáhlé obličeje. Všem jako na povel klesly ruce s přidělenými dražebními čísly.

Její pohled instinktivně zabloudil k vysokému neznámému muži. Přišel před chvílí a hned zamířil k pořadatelům aukce, sedícím na malém pódiu vedle krbu. I v obyčejném semišovém saku, černých džínsech a košili bez kravaty vypadal nesmírně elegantně a až hříšně sexy.

Její první dojem byl, že do tohoto snobského prostředí jeho nenucený vzhled vůbec nezapadá. Luxusní manhattanské sídlo, plné starožitného nábytku, vybledlých hedvábných koberců a křišťálových lustrů bylo němou oslavou stavebního stylu francouzské renesance. Mramorové sloupy podpíraly nízké stropy a těžké sametové závěsy zastíraly překrásný výhled na Central Park. Ten muž se sem prostě absolutně nehodil. Gisella si kladla otázku, jestli to vážně všechno koupil.

Slyšela, jak vedle ní pan Walters od srdce zaklel. Byl jedním z dlouhodobých obchodních spolupracovníků jejího strýce a Giselle se svěřil, že by v aukci rád koupil tento dům.

Gisella přišla sice jen kvůli náušnici, ale byla rovněž velmi znechucená. „Vy toho muže znáte?“ otázala se pana Walterse.

„Je majitelem Riesgo Ventures,“ zachrčel pan Walters pohrdavě. „Což je technická společnost na okraji San Franciska. Jestli si myslí, že si tímhle činem koupí v tomto městě dobré jméno…“

Gisella by se ráda dozvěděla víc, ale lidé kolem ní se začali hromadně zvedat, když pominul důvod, proč by tu měli zůstávat, a ona v nastalém zmatku spatřila, že Kaine Michaels odchází.

Popadla ji naléhavá potřeba ho dostihnout. Překotně se s panem Waltersem rozloučila a spěchala za ním. Prodírala se davem lidí ke dveřím a mumlala přitom na všechny strany omluvná slůvka. Na okamžik se zděsila, že ho ztratila. Neodcházel totiž hlavními dveřmi ze vstupní haly jako ostatní. Jeho dlouhé nohy ho nesly po širokém, kobercem pokrytém schodišti do patra na galérii. Vedle něj kráčel aukční úředník, který měl co dělat, aby mu stačil.

Gisella pospíchala za nimi. Následovala je chodbou až k otevřeným dvojitým dveřím. Úředník právě představoval muže hlídači.

„Tohle je pan Michaels. Právě koupil dům a všechno, co k němu patří. Necháte ho, ať si vezme, cokoliv bude chtít.“

„Jde mi jen o jednu věc,“ odtušil dlouhonohý muž a ukázal na řádek v poznámkovém bloku, který úředník držel v ruce. „Zbytek se může někde uskladnit.“

„Pane Michaelsi,“ zavolala na něj Gisella naléhavě. I ona chtěla jen jednu jedinou věc, než se všechno ocitne ve vzdáleném skladišti, kam se už hned tak někdo nedostane.

Hlídač na ni nevraživě pohlédl a Gisella k nim omluvně napřáhla dlaň.

„Bude to jen chvilička.“

Kaine hlídači pokynul, že může jít, pak pohlédl na úředníka. Ten souhlasně přikývl a odsunul se vedle do místnosti, která vypadala jako obývací pokoj. Nacházela se v ní hromada obrazů a soch, označených štítky s číslicemi. Štítky mělo i několik kusů nábytku a pár dalších drobností. Gisellu napadlo, že tato místnost sloužila jako prostor ke skladování předmětů na aukci.

V duchu se zaradovala. Byla si jistá, že náušnice musí být právě tady. Žaludek se jí sevřel radostným očekáváním.

„Ta vaše chvilička už skoro vypršela,“ upozornil ji Kaine.

Gisella k němu vzhlédla a překvapením málem otevřela pusu. Kaine Michaels vyhlížel zblízka jako velice hezký muž. Husté tmavé vlasy měl ostříhané nakrátko a nad zlatavě hnědýma očima se mu klenulo výrazné obočí. Hladké snědé tváře zdobilo podél čelisti přísně ohraničené strniště a pod plnými smyslnými rty se vyjímala pěstěná kozí bradka.

Hezcí muži nechávali Gisellu obvykle chladnou. Ještě žádný na ni neudělal takový dojem, aby se do některého z nich zamilovala. Kaine ji sjel od hlavy až k patě uznalým pohledem a Giselle se pro tentokrát sevřel žaludek vzrušením.

Natáhla k němu ruku. „Gisella Drummondová.“

Kaineův uvolněný postoj se náhle změnil. Obličej se mu stáhl zděšením. Znovu si Gisellu prohlédl, tentokrát bedlivěji a obezřetněji. Chvíli setrval pohledem na jejích lodičkách s otevřenou špičkou, pak zvedl oči k topu s vystřiženými rameny.

Když jí opět pohlédl do očí, na Gisellu z jeho tváře dýchl syrový chlad. Připadalo jí, jako kdyby narazila do zdi. Kaine na ni pohlížel s ledovou odměřeností, která přímo mrazila.

Pohrdavě zafrkal, čímž jí chtěl dát najevo, že nechápe, jak si ho vůbec dovolila oslovit.

Gisella začala být nesvá. S muži nemívala nikdy problém. A nebylo to jen kvůli jejím četným vlivným kontaktům. Měla štíhlou souměrnou postavu modelky a aristokraticky krásnou tvář.

Její vzhled mohl být zároveň výhodou i překážkou, záleželo na okolnostech, proto svou krásu Gisella raději příliš nevyužívala. Tentokrát jí však šlo o hodně. Už roky po náušnici toužila, a teď, když se ocitla na dosah, by ji měla ztratit?

Pokoušela se Kaineův zmrzlý výraz roztavit vřelým úsměvem, avšak tvrdě narazila.

„Vím, kdo jste, slečno Barsiová,“ zasupěl Kaine. Vrhl pohled na její napřaženou ruku, ale nepřijal ji.

Gisella ji nechala klesnout. Z tváře jí zmizel úsměv a na chvíli poklesla na duchu. Hned se však vzpamatovala.

„Nepokoušela jsem se vás zmást,“ vysvětlovala. „Užívám jen jméno po otci.“ Nijak na tom vlastně nezáleželo. Gisellina rodina byla poněkud komplikovaná, ale ona byla srdcem vždycky Barsiová. Barsiovi byli v New Yorku považovaní za velmi respektovanou rodinu.

Na Kainea Michaelse to však neudělalo žádný pozitivní dojem. Spíš naopak. Ve tváři se mu objevil opovržlivý úsměšek.

„Pane?“

Vedle nich se jako duch zjevil aukční úředník. Vrátil se z přechodného skladiště ve vedlejší místnosti a v dlani držel malou sametovou krabičku.

„Skutečně si nic víc vzít nechcete?“

„Ne,“ odtušil Kaine a přesunul se do sousední ložnice. Jeho pohled obsáhl postel s nebesy, zdobený budoárový nábytek v sedacím koutku naproti ní i těžké tmavomodré závěsy, zastírající výhled do Central Parku. Znechuceně zkřivil rty.

Gisella ho následovala. V duchu se proklínala, že nebyla schopná odejít z práce dřív, aby stihla prohlídku domu s průvodcem, která předcházela aukci. Její rodiče sice měli peníze na koupi domu, jako byl tento, ale aby si pořizovali něco, co neodpovídá jejich vkusu, to by nikdy neudělali. Kaineovi se dům zjevně taky nelíbil, avšak přesto ho zakoupil. Proč?

Úředník mu podal krabičku. „Až se vrátíte dolů, budu mít pro vás připravené patřičné dokumenty. Potřeboval bych je od vás podepsat. Budete zvažovat odprodej předmětů eventuálním zájemcům?“

„Jistě, samozřejmě kromě tohoto. Postaráte se o to?“

Úředník počkal, až ho Kaine pokynem hlavy propustí, a pak se odporoučel. Gisella se s Kainem ocitla o samotě.

Horečně přemýšlela. Koupil Kaine celý dům jen kvůli onomu jedinému předmětu v malé sametové krabičce?

Kaine krabičku uložil do kapsy saka. Ani se ji neobtěžoval otevřít.

Giselle se sevřel žaludek. „Co v ní je?“

Vrhla se k toaletnímu stolku a prádelníku, na nichž leželo množství podobných otevřených krabiček se šperky. Všechny měly štítky s čísly. Gisella v nich zběsile pátrala po náušnici, kterou viděla v katalogu. V krabičkách sice našla několik náušnic, ale všechny byly v páru.

Ta jediná, po níž toužila, mezi nimi nebyla. Znovu pečlivě prostudovala obsah krabiček. Ne, nemýlila se. Její náušnice byla pryč. Nitro se jí sevřelo bolestnou ztrátou. Byla tak blízko, a stejně o ni přišla!

„Je v ní ta náušnice?“ obrátila se ke Kaineovi.

Kaine jí věnoval zářivý úsměv vítěze.

Gisella tomu stále odmítala uvěřit. Něco takového přece nebylo možné! „Vy jste koupil celý dům jen kvůli ní?“

„Jevilo se mi to jako nejvhodnější způsob, jak získat to, co chci, dřív než kdokoliv jiný.“

Gisella vytřeštila oči. Byla v šoku. Takže to byla pravda. Její předtucha se potvrdila. Ale že po babiččině náušnici touží ještě jiní lidé, to prostě odmítala vstřebat. Kdyby byly obě, tak snad, ale takhle…

„Nevím, kdo vám co napovídal, ale ta náušnice je téměř bezcenná. Rozhodně nemá cenu celého domu, a už vůbec ne právě tohoto. Proč jste si na ni prostě nepřisadil, když jste po ní tak toužil?“

„Koupě zrovna tohoto domu se mi náramně hodí. A pak, nemám čas na hlouposti, jako je vysedávání na aukcích. Tak co, půjdeme?“ Kaine ukázal rukou ke dveřím.

„Ne.“ Gisella se odmítla vzdát. Byla zvyklá, že nad většinou životních situací měla vždycky kontrolu. Tentokrát však nevěděla, kudy kam. Po oné náušnici pátrala víc než deset let. Byla si jistá, že si ji právě dnes odnese domů. Žaludek se jí stahoval hořkým zklamáním.

Napřímila se, aby si dodala sebevědomí, které jí obvykle nechybělo.

„Chtěla bych vám na ni udělat nabídku.“ Vybavila si, že Kaine přece říkal, že hodlá jednotlivé předměty rozprodávat. Jenže vzápětí si vzpomněla, že úředníkovi sdělil, že tento ne. Polilo ji horko.

Kaine si ji pátravě změřil. Naklonil hlavu mírně na stranu a bedlivě si ji prohlížel. Jako by si chtěl vtisknout do paměti, jak Gisella vypadá.

„Proč o ni tolik stojíte?“ vyptával se. „Když podle vás není vůbec cenná?“

Gisella si bezmocně olízla rty. Srdce jí poskočilo strachy. Nad její hlavou visela skrytá hrozba. Vzduch mezi ní a Kainem praskal napětím.

„Pro mou babičku má velkou sentimentální hodnotu.“ Gisella chtěla osudnou náušnici vložit do její bledé stařecké dlaně dřív, než se její chatrné zdraví ještě zhorší.

„Zdá se, že vám na babičce hodně záleží.“ Kaine se do Giselly propaloval pohledem, jako by jí chtěl z nitra vyčíst všechna tajemství.

„To máte pravdu.“ V Giselliných očích vzplál plamének naděje. „Babička je úžasná žena.“

„Jistě se o ni výborně staráte,“ pronesl Kaine falešně. Gisella jeho lichocení nepodlehla. Na to byla příliš chytrá. Přesto mírně zrudla. Kaineův lehce ochraptělý hlas zněl tak přitažlivě!

Měla kvůli tomu na sebe vztek. Neměla ponětí, proč na něj tak reaguje. Nevěděla ani, jestli se jí vůbec líbí. Zatím na ni udělal dojem namyšleného a bezohledného floutka.

Ale na druhé straně bylo na jeho osobnosti cosi fascinujícího. Gisella poznala mnoho bohatých a vlivných mužů. Z žádného nevyzařovalo tak neotřesitelné sebevědomí. Ani jeden v ní nevzbudil pokušení dostat se mu pod kůži.

Snad kdyby měla milence a našla by skrze ně své smyslné já, pochopila by, oč tu běží. Jenže si se sestřenicí Rozalií kdysi přísahaly, že to poprvé bude až s tím, koho budou skutečně milovat. Jaký smysl má první milování, když není z lásky?

Tehdy jim oběma bylo třináct a sex jim připadal stejně vzdálený jako cesta na Měsíc. Pravda však byla taková, že až doposud Gisella nepotkala muže, s kterým by byla ochotná onu přísahu porušit.

Až dnes. Měřili se s Kainem pohledy a Giselle pod jeho pronikavýma očima tvrdly bradavky. Cítila, jak se nepříjemně otírají o krajkovou podprsenku. Byla si jistá, že Kaine musí vidět, jak hroty ňader pronikají tenkým žerzejem jejího topu.

„Jakou částku byste si asi tak představoval?“ zeptala se nervózně.

„Není na prodej,“ odpověděl Kaine namyšleně.

Gisella v duchu frustrovaně zadupala.

„Tak krásný obličej by se neměl mračit.“ Kaine se pohnul blíž a kloubem ukazováčku jí pohladil čelist. „Nadělá to zbytečné vrásky. Tak co, půjdeme konečně?“

Gisella sevřela umíněně rty. Dotek Kaineovy ruky jí byl příjemný, ale touha po náušnici byla silnější. Jako jedináček byla zvyklá, že vždycky dostala všechno, co chtěla.

„Co bych měla udělat, abyste změnil názor?“

„Nic. Nezměním ho.“ Kaine zkroutil rty do pobaveného úšklebku. „Ale vyhlídka na vaše možné pokusy, jakkoliv marné, mě docela láká, to přiznávám.“

Gisella přivřela oči. „Jestli myslíte sex, tak s tím rozhodně nepočítejte,“ informovala Kainea ledově. „Pokud někoho políbím, pak jedině proto, že to chci já, nikoli on.“ Kaineův návrh jí připadal maximálně drzý a neotesaný.

To však nic neměnilo na tom, že on sám se jí zdál přitažlivý. Vlastně byl první, který v ní vzbuzoval příjemné vzrušení. Napadlo ji, jestli by se třeba právě on nemohl stát jejím prvním. Přesilovka, kterou spolu rozehráli, ji bavila.

„Ale neříkejte,“ zamumlal Kaine. Výraz jeho tváře se změnil z pobaveného na smrtelně vážný. Zdálo se, že zvažuje, co mu Gisella řekla. Kotníky prstů ji nepřestával hladit po hrdle v místě, kde Giselle zběsile pulzovala tepna. Její bláznění připomínalo tlukot kolibřích křidélek.

Gisella se vůbec nepoznávala. S Kainem se dnes setkala poprvé. Z vedlejší místnosti sem zaléhaly hlasy. Kdokoliv je tu mohl vidět. A přesto netoužila po ničem jiném, než aby ji tento muž políbil.

Vůbec to už nebylo o babiččině náušnici. Kaine jí připadal úplně jiný než ostatní muži, které kdy potkala. Kdyby teď zmizel a Gisella neokusila, jaké to je, cítit jeho rty na svých, hořce by toho litovala.

Dívala se mu vyzývavě do očí, které zlatavě žhnuly, a čekala.

Kaineova ruka se vrátila na její čelist. Jemně si Gisellu přidržel a sklonil hlavu.

A pak se to stalo. Jeho gesto bylo tak přirozené a prosté, jako by se líbali odjakživa. Bylo znát, že je v tom Kaine mistr.

Přesně tohle Gisella celý život hledala. Připadalo jí, že konečně našla muže se stejně silnou osobností, jakou byla ona. Vůbec se nezdráhal. Dravě se jí dobýval do úst, a Gisella se nebránila. Dovolila mu, aby jí jazykem rozevřel rty a hladově vnikl dovnitř. Kaine plenil její ústní dutinu s vášní, z níž se jí točila hlava.

Jednou rukou ji přitiskl k sobě a druhá se jí zabořila do vlasů. Gisella se Kainea chytila kolem pasu a celá v jeho objetí roztála. Její tělo kopírovalo obrysy Kaineova, jako by bylo měkkou, poddajnou formou.

Ještě nikdo ji takhle nelíbal. Kaine si její ústa vzal se sebejistou samozřejmostí, smyslností i urputnou naléhavostí. Nikam nespěchal. Vychutnával si ji se zarážející lenivostí. Gisella cítila na temeni jeho pálící dlaň, kterou jí Kaine svíral hlavu, a v mžiku zapomněla na všechny muže, s nimiž kdy co měla do činění. Ze rtů jí uniklo bezděčné zasténání, v němž byla rozkoš i bolest z poznání, že tohle, tohle je skutečné líbání. Všechno před tím byla jen faleš a klam. Giselle bylo jasné, že od dnešního dne se už nebude ochotná smířit s náhražkami.

Nemohla se Kainea nasytit, ale ten se od ní už zvolna odtahoval.

Gisella se od něj odmítala odlepit, ale Kaine byl nesmlouvavý. Spustil ruce a jeho rty se zvedly od jejích. Pro Gisellu to bylo příliš brzy. V krku se jí na protest objevil knedlík. Slyšela, že Kaineův dech je stejně přerývaný jako její. Cítila ho na svých vlhkých rtech. Odmítala však otevřít oči, aby Kaine nespatřil, jak ji svým jediným polibkem očaroval.

I tak tušila, že to beztoho ví. Když promluvil, zježily se jí chloupky na šíji. Jeho horký dech jí ovanul tvář.

„Zamknu dveře a vezmu si všechno, co mi nabízíte,“ zašeptal. „Tu náušnici však nedostanete.“

„Co… cože?“ Gisella konečně otevřela oči a několikrát zamrkala. Svět se opět zjevil v celé své kráse. Spatřila barevnou malbu na stropě se zlaceným lustrem, jehož světlo vytvářelo kolem tmavých Kaineových vlasů svatozář. Připal jí jako archanděl.

„Ale snažíte se výtečně, to se musí nechat.“

Gisella od něj neochotně poodstoupila. Pocítila závan chladného vzduchu. Přišla o Kaineovo tělesné teplo. Všimla si, že má na rtech šmouhu od její rtěnky a zatoužila mu ji setřít palcem. Tolik se ho chtěla dál dotýkat! Mžiklo jí hlavou, jaké by to bylo, kdyby mu dovolila, co navrhoval. Vždycky ji zajímalo, jaké to je, když člověk potká někoho, s kým si sedne na první pohled, na jediný dotyk. Toužila být sžíraná vášní a oddat se takovému muži bezhlavě, beze všech zábran.

„Já se přece…“ Nedořekla. Zabránil jí v tom výraz v Kaineových očích. Netušila, co ji urazilo víc, jestli poznání, že z jeho strany byla vášeň jen hraná, nebo zjištění, že ji považuje za manipulátorku.

„Už se zase mračíte,“ vyčetl jí posměšně Kaine. „Tím spíš nedostanete nic z toho, po čem tak toužíte. A věřte mi, že je to pro mě nanejvýš uspokojující.“

Gisella vytřeštila oči. „Chcete mi naznačit, že se mi za něco mstíte?“

„Vám ne. Jen bych se chtěl dostat k vašemu bratranci,“ odtušil Kaine tvrdě. „Buďte tak laskavá a vyřiďte mu to, ano? Budu čekat na jeho telefonát.“

PRVNÍ KAPITOLA

O týden později…

„Copak jsi nečetla mou esemesku? Psala jsem ti přece, abys cestou vyzvedla latte.“ Gisella s nevolí špulila pusu na sestřenici Rozalii, která se v dílně nad rodinným klenotnictvím s názvem Barsi na Páté objevila s prázdnýma rukama.

„Nedívala jsem se na telefon,“ odvětila Rozalia a vysvlékla si baloňák. Chtěla ho pověsit, ale v rozčilení věšák minula a kabát s žuchnutím spadl na zem. Dotčeně z něj odlétlo několik dešťových kapek, ale Rozalia ničemu z toho nevěnovala pozornost. „Mám vzrušující novinky,“ oznámila rozčileně a rozpřáhla ruce, aby svým slovům dodala na důrazu.

Gisella se kousla do rtu, aby svou sestřenici nenapomenula. Jejich matky byly nevlastní sestry s věkovým rozdílem deseti let. Rozalia se narodila jen několik měsíců po Giselle, ale způsob jejich výchovy byl naprosto odlišný. Gisellina matka si jako pracovně vytížená akademička pořídila jediné dítě až v pozdějším věku. Kdyby viděla, jak se baloňák bezmocně válí na zemi, zlobila by se, že takto se s věcmi nezachází, zvlášť když nejsou zadarmo. Gisellino oblečení bylo buď rovnou šité na míru, nebo pořízené z butiků módních návrhářů a posléze upravené tak, aby jí perfektně sedlo.

Naproti tomu matka Rozalie se vdávala mladá a žila jen pro svého muže a čtyři děti. Věci pro ni nebyly důležité. Cenila si lidí a vztahů. Gisella sestřenici tajně záviděla a často si přála, aby byly dvojčata.

S Rozi byly nerozlučná dvojka už od raného dětství. Když byla Gisellina matka v práci, starala se o ni Rozaliina matka. Chovala se k ní, jako by byla její vlastní. Vozívala obě holky ve dvojitém kočárku, dělala jim stejné culíky, oblékala je do stejných šatiček a později je vozila i do stejné třídy ve školce.

„Někdo…,“ začala Rozalia dramaticky, čemuž se Gisella nedivila, protože v její rodině to byl samý umělec, „… někdo chtěl prodat zásnubní prsten, vyrobený na zakázku. Zajímal se, kolik bychom mu za něj dali.“

„Zajímavé,“ prohodila Gisella nevzrušeně. Na takové novinky byla zvyklá, byly nakonec jejím každodenním chlebem, ale nechtěla Rozalii kazit radost. Ať si své představení dohraje do konce. „Kdopak to asi tak mohl být?“

„Agent. Z aukční síně.“ Rozi si ukazováčkem sáhla na bradu a upřela zamyšlený pohled ke stropu. „Člověk z firmy, která minulý týden měla, ale třeba také nemusela mít na starost tu aukci u Garrisonových.“

Giselle spadla čelist až na zem pod pracovní stoličku, na níž seděla. Předstírala, že to s ní vůbec nezamávalo, ale polévalo ji střídavě horko a ledový chlad. Znovu pocítila hluboké rozpaky, stud i bezmocný vztek.

Stejně jako v den, kdy dovolila Kaineovi, aby ji políbil. Stále si to vyčítala. Přičítala to na vrub jeho kouzlu a ostudnému flirtování. Jen na okamžik se zasnila a tohle byl důsledek. Kdyby však tušila, jakou nenávist chová k její rodině, nikdy by se k onomu polibku nepropůjčila. Nechutně si s ní pohrával, zesměšnil ji, ponížil.

Jen bych se chtěl dostat k vašemu bratranci.

Giselle jeho slova dosud zněla v uších. Štípala ji a bolela svou nechutnou odtažitostí. Jako by při polibku necítil to co ona. A proč by nakonec měl?

Obrátila pozornost zpět ke zlatnickému držáku. Byl v něm upevněný platinový náhrdelník, na němž právě pracovala. „Obě přece víme, kdo tu aukci vyhrál.“

A kdo odešel s prázdnou.

Byla to právě Gisella. V oné místnosti, plné věcí po zesnulé, zanechala nejen náušnici, která byla léta předmětem její touhy, nýbrž i svou důstojnost. Zbaběle prchla, jen aby byla od Kainea Michaelse co nejdál.

„Ale prosím tě, zapomeň na nějakého Kainea Michaelse. Anebo… vzpomínáš si, co řekl o ostatních zájemcích? Nějaký zplnomocněnec telefonoval prý až z Maďarska.“

Gisella položila lešticí kotouč a zvedla lupu. „A?“ pohlédla tázavě na Rozi.

„Volal jménem Viktora Rohana. Podle toho agenta ten člověk byl…“ Rozalia udělala z prstů uvozovky, „… vysoce motivovaný koupit náušnici, která tvoří pár s tou, jež patří jeho matce.“

„Rozi, no tohle.“

„Já vím.“

Před zhruba šedesáti lety byla jedna z náušnic prodaná na jednom kontinentě, za pár měsíců na to se prodala i druhá, ale na světadíle zcela jiném. Když Gisella po letech pátrání jednu z nich objevila právě ve Spojených státech, byl to obrovský úspěch. Dlouho s Rozi marně hledaly druhou. Pokaždé, když se zdálo, že jsou jí na stopě, ukázalo se, že to byl omyl.

„A víš co ještě? Je to tvůj bratranec.“

„Viktor Rohan? Nikdy jsem o něm neslyšela.“ Gisella si sundala ochranné brýle a položila je stranou. „Jak by to bylo možné?“ divila se.

„Asi nějaká vzdálená přízeň… Tví prarodiče byli sourozenci.“

„Takže je příbuzný Istvanovy sestry?“

Rozi přikývla.

Istvan požádal jejich babičku Eszti o ruku, když oba studovali na univerzitě. Jako zásnubní dar jí tehdy věnoval náušnice. Eszti si ho měla vzít a náušnice si měla uschovat na památku. Všechno se však vyvinulo jinak. Studentské demonstrace, které tenkrát probíhaly, se zvrtly z pokojných v násilné. Istvan přesvědčil snoubenku, která už byla těhotná, aby jednu z náušnic prodala a odjela do Ameriky, že za ní co nejdřív přijede. Zemřel však dřív, než se tak stalo, a Eszti zůstala v nové zemi úplně sama.

Byla zoufalá a bez peněz, navíc s malým dítětem, Gisellinou matkou. Když laskavý, i když postarší muž jménem Benedek Barsi vyjevil přání, že by se s ní rád oženil, dlouho neváhala. Byl to zlatník. Prodal druhou náušnici a z utržených peněz si pořídili zlatnický krámek, v němž nyní Gisella s Rozalií pracovaly. Eszti byla babičkou jich obou, ale Gisella neměla nic z DNA jejího muže. Byla vnučkou Istvana, proto byla příbuzná s Viktorem Rohanem, zatímco Rozi nikoliv.

„Copak tě rodina z Istvanovy strany nikdy nezajímala?“ vyptávala se Rozi.

„Nezačínej zase… Víš, že si máma nepotrpí na žádný sentiment. Ale v tomhle ji náhodou docela chápu. Děda se k nám vždycky choval, jako bychom byly jeho. Nechtěla jsem se ho dotknout zbytečným vyptáváním na babiččinu první lásku. A s Istvanem jsem se stejně nikdy nemohla setkat. Zemřel ještě před matčiným narozením,“ pokrčila rameny Gisella.

„Ale teď jsi alespoň trochu zvědavá, je to tak?“ vyzvídala Rozi a vesele se na sestřenici zašklebila.

„Jestli má tu druhou náušnici, tak samozřejmě!“

Obě dívky se rozesmály. Rozi zatleskala rukama a několikrát se zhoupla na patách svých vysokých šněrovacích bot. „Jen si pomysli, co na to bude říkat babička, Gizi.“

„Hlavně nepředbíhejme,“ krotila sestřenici Gisella. Obě léta snily o tom, jak babičce vracejí náušnici, ale kvůli setkání s Kainem Michaelsem byla Gisella ostražitější než dřív. Tolik se těšila, a nakonec z toho nic nebylo. „Viktor žije v Maďarsku? Jaký je?“

„Hrozně bohatý! Má nemovitosti roztroušené po celé Evropě, ale domov má v Budapešti. Tam taky žije i jeho matka. Mám na ni mailovou adresu. Můj názor je, že bys měla oťukat, jestli by se s tebou nechtěla vidět… Přece jen, jsi její příbuzná…“

„Zkusím to. Kolik máš práce? Můžeš ji na nějakou dobu nechat stát?“ Poprvé za celý týden si slunce našlo cestu skrz mraky a vyslalo své paprsky do dílny. Gisella se pod jejich hřejivou silou cítila náhle plná energie a optimismu.

„Mohla bych, ale…“ Rozi na sestřenici s úsměvem mrkla.

„Jestli jde o peníze, tak to není problém. Dobře víš, že ti všechno nahradím.“ Kromě příjmu za práci ve zlatnické dílně, který nebyl nijak malý, měla Gisella také velmi bohaté rodiče. Matka zbohatla díky úspěšným investicím a kromě svého jediného dítěte neměla nikoho, kdo by její majetek zdědil. Gisellin otec, který působil v reklamním průmyslu, dceři ustanovil velkorysý svěřenecký fond, z něhož jí pravidelně plynuly tučné dividendy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trampoty s náušnicí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.