Alena Jakoubková

Přišla třetí blondýna

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2020

Foto na obálce © Maxim Kalmykov/Pixabay

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9556-2 (epub)

ISBN 978-80-243-9557-9 (mobi)

Na tomto místě nemohu nepoděkovat své skvělé přítelkyni a dodavatelce příběhů ze života Renatě Javůrkové, protože bez jejích skvělých postřehů bych tuto knihu nikdy nenapsala.

„Potřebuji vhodné jméno pro záporného hrdinu.“

„Ivan.“

„Proč zrovna Ivan?“

„Tak se jmenuje můj ex.“

rozhovor autorky této knihy s Ilonou K.

„Přestaň myslet na Ježíška a radši utři prach.“

velikonoční rozjímání manželů P.

„Když jsem byl malý chlapec, považovali mě za lháře. Teď, když jsem dospělý, považují mě za spisovatele.“

Isaac Bashevis Singer

***

Kamila Janková přibrzdila u krajnice.

Tak je tady. Přímo před sebou měla ukazatel, kde si přečetla název města.

Vlčice.

Tak už je u cíle.

Odhodila si z tváře své dlouhé blonďaté vlasy a malinko se ušklíbla.

Než se zase rozjela, pečlivě prostudovala kus papíru, na němž jí v realitní kanceláři namalovali, kde stojí chata, kterou si tu pronajala. Bylo to nejlevnější ubytování v široširém okolí, proto si tu chatku vybrala, ačkoli vypadala i na fotkách dost odpudivě. Podle jednoduchého plánku zahnula ještě předtím, než minula první domky za cedulí, vpravo na nezpevněnou a neudržovanou kamenitou prašnou cestu, vedoucí k velkému rybníku zarostlému rákosím, vzdálenému asi tři sta metrů od silnice. Jen pár metrů od břehu viděla pod vzrostlým dubem chatku s malou verandou.

Ta se teď stane jejím domovem. Kamila doufala, že ne na moc dlouho.

Auto drkotalo po úzké neudržované cestě, kterou lemovaly divoce rostoucí křoviny. Zjevně toužebně volaly po dřevinořezu, ale s tím se tady stejně zjevně nikdo nenamáhal. Kamila musela zavřít okénko, aby ji olistěné pruty zimolezu nešlehaly do očí.

Sjela opatrně z cesty a auto zaparkovala vedle chaty.

Vystoupila z auta a protáhla si unavené údy.

Chata byla nízké stavení obložené půlkulatými neopracovanými fošnami, na mnoha místech s odloupanou kůrou, okny zakrytými nahrubo stlučenými okenicemi se zrezivělým kováním a podkrovím se dvěma malými okýnky v obou štítech.

Na dřevěné verandě stála lavička, která potřebovala natřít.

Kamila si unaveně povzdechla. S klíči, které vylovila z velké béžové kabely, co ji třímala v ruce, vystoupala po dvou skřípajících prošlapaných schodech na verandu.

Zámek sice chvíli jejímu úsilí vzdoroval, ale pak se klíč se skřípěním poslušně otočil, v zámku cvaklo a Kamile nic nebránilo, aby otevřela zoufale vrzající dveře a vstoupila dovnitř.

Podle pokynů realitního agenta z Tábora, který jí pronájem chaty zprostředkoval, našla spínač elektrické pojistky a pak rozsvítila lustr s barevnými umělohmotnými krytkami na žárovky. Ze tří sice svítila jen jedna, ale stačilo to, aby se mohla rozhlédnout kolem sebe. Zároveň uslyšela pobroukávání malé lednice, která se automaticky zapnula. Kamila k ní přešla a zabouchla jí dvířka. Uvnitř chata naštěstí vypadala o trochu líp než z venku a Kamile se ulevilo. Rozhodně tu ale už dlouho nikdo neuklízel. Zkusmo otočila kohoutkem nad dřezem. Z baterie se neochotně spustil čůrek průzračně čisté vody.

Nechala ji téct a rozhlédla se kolem sebe.

Kuchyňská linka s oranžovými dvířky a šuplíky, elektrický sporák se čtyřmi rezavějícími plotýnkami, vedle ledničky dřez s umělohmotným odkapávačem. Chatka se zapomněla v sedmdesátkách, pomyslela si Kamila. Kuchyň od ostatního prostoru odděloval barový pult se dvěma židlemi. Na protější straně pod oknem viděla rozkládací gauč… V dalším rohu nízký konferenční stolek a čtyři vypolstrovaná křesílka, rovněž model zlaté sedmdesátky, všechno sektorový nábytek. V místnosti byla ještě velká šatní skříň se zrcadlovými dveřmi a dva nízké prádelníky. Vedle gauče stál rozložitý ušák a stojací lampa s voskovaným širmem.

Kamila otevřela všechna tři okna i okenice a zajistila je proti pohybu. Na oknech nevisely záclony, ale naštěstí byly opatřeny sítěmi proti hmyzu, což uvítala. Jako typická městská ženská hmyz nesnášela. Pak vystoupala po úzkých dřevěných schodech – no, spíše po žebříku – v zadní části místnosti do podkroví, které tvořila rovněž jediná místnost. Tam našla širokou manželskou postel se dvěma nočními stolky po stranách, na každém stála lampička s nařaseným látkovým květinovým širmem.

Na posteli leželo čisté povlečení. To půjde.

Kamila se otočila a sešla pozadu ze schodů do kuchyně kombinované s obývacím pokojem a odšoupla posuvné dveře pod schody. V spartánsky zařízené koupelně obložené zeleným umakartem byl sprchový kout s igelitovým závěsem a malé oprýskané umyvadlo, v rohu záchodová mísa s dřevěným prkýnkem.

Kamila si pomyslela, že mohla dopadnout mnohem hůř.

Z auta si přinesla dvě obrovské tašky nadité jejím městským oblečením a naprosto nevhodnými botami na vysokých kramflecích, a nakonec velkou papírovou tašku s logem táborského supermarketu, kde se stavila cestou, s potravinami.

Možná by si měla pořídit tepláky a holinky, pomyslela si truchlivě.

Jenže ona se sem nehodlala nastěhovat natrvalo.

Jen si tu musí něco vyřídit. Při troše štěstí to zmákne za pár týdnů.

Otevřela plastovou lahev s vodou a odlila trochu do varné konvice. S šálkem rozpustné kávy, do které si nalila mléko, vyšla na verandu a posadila se na lavici.

Rozhlédla se kolem sebe. Nejbližší chata stála sotva sto metrů od té její, naštěstí mezi nimi rostlo všudypřítomné křoví, takže její bíle natřená omítka probleskovala mezi listovím, a pokud Kamila mohla posoudit, její sousedé na ni neuvidí, což jí vyhovovalo. Kamila nehodlala zjišťovat, kolik dalších chat se nachází v její blízkosti.

Byla zvyklá žít sama a nebála se. O společnost nestála. Vyrůstala s unavenou mámou, která přes den uklízela kanceláře ve fabrice na elektroinstalační zařízení a po večerech chodila mýt nádobí do nedaleké hospody, a tak bývala v dětství v jejich malém panelákovém bytě poté, co umřela babička, často sama.

Člověk si prostě zvykne.

Naproti, na druhé straně bahnitého rybníka obrostlého rákosím, Kamila viděla chatovou osadu s domky zjevně lépe udržovanými, než je ta její chatka. Domky naproti měly patra lemovaná balkony, dole prosklené verandy se spoustou květin, a přes rybník svítily jasnými barvami svých zdí a udržovanými trávníky i zahradami.

Kamila dopila kávu a vrátila se do chaty. Rozhodla se, že úklid nechá na později. Z kabelky vyndala dopis a vrátila se s ním na verandu. Cestou sebrala z gauče dva polštáře, které hodila na lavičku. Prohlédla si, už asi posté, razítko na obálce. Nade vši pochybnost přečetla Vlčice včetně odpovídajícího poštovního směrovacího čísla, a datum 25. listopadu 1990. Dva týdny před tímto datem se Kamila narodila.

Z obálky opatrně vyndala dopis na obyčejném zažloutlém archu papíru, který našla po mámině smrti v šuplíku v otřískané kuchyňské kredenci, kde máma schovávala rodné listy, očkovací průkazy, nějaké peníze a Kamilina stará vysvědčení. Ten dopis prostě musel něco znamenat, když si ho máma nechala po všechny ty roky.

Napsal jí ho muž, který byl pravděpodobně Kamiliným otcem.

Kamila nikdy otce nepoznala, máma jí nikdy neřekla, kdo to byl, ani nikdy nic nenaznačila, když se jí Kamila začala okolo puberty vyptávat. Máma nikdy ani nevyslovila jeho jméno, Kamilu obvykle odbyla sdělením, že toho člověka od té doby, co otěhotněla, už nikdy neviděla. Kamila vyrůstala s hořkým vědomím, že pro otce nic neznamenala.

A to ji trápilo.

Dřív, teď už dávno ne. Znovu si dopis přečetla.

Aničko,

zapřísahám Tě, zapomeň na mě. Dobře jsi věděla, že jsem ženatý, a přesto jsi šla se mnou do postele. Je jistě možné, že je otcem Tvé dcery někdo jiný, vždyť jsme spolu spali jen jednou. Když označíš mě, rozhodně popřu, že jsem s Tebou spal, takže mě toho, prosím Tě, ušetři. Jsem si jistý, že by mi moje žena nevěru nikdy neodpustila. Doufám, že mě pochopíš. Posílat peníze Ti nemůžu, nechci riskovat, že by se to prozradilo.

Kamila spustila ruce s dopisem do klína.

Ten chlap se ani nenamáhal podepsat. Takovej hajzl…!

Ale ona na to přijde, který parchant nechal mámu i ji na holičkách.

Musí to být někdo, kdo tu bydlel už tenkrát před třiceti lety, někdo, kdo byl už tenkrát ženatý. Někdo, kdo si rád užije s mladou holkou, ale nechce nést následky. Teď by mu mohlo být tak pětapadesát až sedmdesát let. I když musí vzít v potaz ženaté mužské mladší i starší. Z dopisu nic nevyplývá a máma jí o otci nikdy nic neprozradila. Dokonce ani to ne, že to je takový mizerný parchant. Kamila to teď nechápala, máma jí klidně mohla říct, že ten chlap byl ženatý… Možná se styděla, možná si myslela, že by Kamile nebylo k ničemu dobré, kdyby věděla, kdo je její otec. Proč máma mlčela, to už se Kamila nikdy nedozví.

Kamila se jí vyptávala, když vyrostla, ale máma měla pusu na zámek.

Kamila si povzdechla.

Měla před sebou jednoduchý plán.

Musí získat DNA všech vlčických chlapů, přicházejících v úvahu.

A s tím si ona určitě poradí.

A až to zjistí, u soudu si vymůže alimenty. Protože ten chlap jí ty prachy dluží.

Kamila položila dopis do klína.

Vzpomněla si na svoje chudé dětství. Máma uklízela kanceláře, a večer ještě myla nádobí v hospodě, aby měla na nájem, a všechno oblečení pro ně šila babička z hadříků z partiové prodejny. Jejich mrňavý panelákový byt byl zaplněn otřískaným nábytkem každý pes jiná ves, chodily po vyšlapaném linoleu a nikdy, ale opravdu nikdy, nebyly na dovolené.

Kamila v tom bytě ostatně bydlela dodnes. Na nic jiného se nezmohla.

Ve škole se naštěstí dobře učila, takže bez problémů vystudovala obchodní akademii a našla si slušnou práci. Tím mámě trochu ulevila, ale v bytě je pořád ten starý nábytek, který už ani nejde vyleštit, jen přes to lino později Kamila přehodila levný koberec.

Teď má v ruce vodítko k lepším zítřkům. A až toho chlapa vypátrá, sedře z něj kůži. Kamila se vypjala.

Jo, nebude ho vůbec šetřit. Najednou se jí zvedla nálada.

***

Gábina přicházela na vlčičké náměstí od městské polikliniky. Došla si na pravidelnou gynekologickou prohlídku a během ní si vyslechla obdivné tirády doktora Kordy. Nikoli na ni samou, ale na její sestru Kláru, do které je roky rozvedený lékař už několik let zamilovaný. Marně, bohužel, Gábina si ale myslela, že by s Milošem Kordou Klára neprohloupila. Ostatně neprohloupila by ani se soukromým detektivem Davidem Holzmanem, který jí také nadbíhá, ale Klára pořád myslí na svého dávno zemřelého manžela Milana a všechny vážné nabídky umíněně odmítá.

Bohužel neodmítá dvoření pochybných individuí, jako třeba toho příšerného Matěje Skořepy, který se okolo Kláry pořád motá, ačkoli jeho manželka Pepina je těhotná.

Gábina si v duchu povzdechla a zabočila okolo prodejny s lahůdkami na náměstí. Koutkem oka zaznamenala velikonoční výzdobu ve výloze i na chodníku pod podloubím v květinářství své sestry a připomněla si, že musí na dveře své kavárny pověsit věnec ze zlatého deště s malovanými vajíčky a růžovým zajíčkem, který pro ni na objednávku uvázal Matěj Skořepa. Pravda je, že je to sice flákač a budižkničemu, ale má šikovné ruce a pro květiny opravdu cit.

Bylo teprve půl jedenácté. Gábina otevírá kavárnu až v jedenáct, ale rozhodla se, že z polikliniky se už nebude vracet domů, ale půjde rovnou do kavárny. Byla trochu nervózní, protože celé velikonoční svátky stráví s Romanem v Paříži, a ponejprv od doby, kdy pro ni mladá Mirka Líbalová pracuje, jí přenechá samostatné vedení kavárny. Gábina se chtěla ujistit, že Mirce připravila všechno, co bude během těch několika dní, kdy bude v kavárně všechno jen na ní, potřebovat. Musí zkontrolovat objednávky a obvolat všechny dodavatele, aby měla jistotu, že Mirka bude mít po ruce všechno, co si budou její hosté přát.

Na chodníku před klenotnictvím Svatky Navrátilové postávala mladá Jituš Voříšková s břichem jen jen se rozpadnout, ačkoli do porodu má ještě dost času, a povídala si s nějakou kamarádkou. Když Jitku míjela bývalá starostka Mráčková, vyhlášená čarodějnice, Gábina s odporem zaznamenala, že si před Jituš uplivla.

Gábina věděla, že Mráčkové dělá starost, že Jituš odložila krevní testy na dobu, až se dítě narodí. Jedním z možných otců Jitčina dítěte je totiž Mráčkovic Ondra, zřítelnice oka bývalé starostky. Pokud by se prokázalo, že je Ondra opravdu otcem Jitčiných dvojčat, měla by Mráčková o starost víc. Gábina si sice nemyslela, že se Ondra na (Mráčkové) vysněnou medicínu dostane, ale na nějakou vysokou ho Mráčková nejspíš dostrká a tím pádem by alimenty museli s Vojtou Mráčkem Jituš platit sami.

Za čachry na vlčické radnici, k jejichž odhalení Gábina s Klárou značnou měrou přispěly, byla postavena před soud a hrozilo jí několik let vězení. Když ji začala policie vyšetřovat, zastupitelstvo ji z funkce odvolalo a ke Gábinině velké radosti zvolilo starostou Fandu Lískovce, který proti Mráčkové už ve volbách kandidoval a k nevíře mnoha vlčických občanů ho v nich sice těsně, ale přece, porazila.

Gábina se na Jituš povzbudivě usmála a zavolala na ni:

„Jituš, stav se za chvilku u mě, uvařím ti čaj a připravím můj speciální toust se sýrem, šunkou a grilovanými paprikami, který ti posledně tak chutnal. Musíš pořádně jíst. Zvu tě!“

Jituš se usmála jako sluníčko.

Když se po Vlčicích rozkřiklo, že spala se třemi muži, fanoušky si rozhodně nezískala, ale Gábina měla ráda její rodiče, s nimiž chodila před lety do školy, a bylo jí Jituš líto.

„Děkuju,“ zamávala Jituš vděčně na Gábinu.

Gábina otevřela prosklené dveře do kavárny a vešla dovnitř.

„Mirko?“ zavolala.

„Už jsem tady,“ ozvalo se z kanceláře. „Kontroluju faktury, abyste je mohla dneska zaplatit. Uklidila jsem už včera, když jste odešla domů. Děti spaly, Martin je ohlídal, a já si řekla, že aspoň ráno přijdu do čistého. Vždyť stejně bydlíme hned vedle. Gábino, musíte zaplatit také některé faktury, které nabudou splatnost během Velikonoc. Kouknete se pak na to? Hned vám přinesu kafe.“

Gábina se usmála.

S Mirkou měla velkou kliku.

„Mirko, připrav mi prosím kávu a ty faktury nech na stole. Zaplatím je až večer.“

Mirka se vynořila z malé místnůstky, která sloužila jako kancelář, a hned se hrnula ke kávovaru. „Cappuccino jako obvykle, madam? Malou chvilku a už se to nese.“

„Děkuju.“

„A Gábino, Blanka poslala fakturu za perníčky zase jen poloviční. Zavolala jsem jí, ale ona si nedá říct. Tvrdí, že jste jí s Klárou zachránily život, tak vám dodává zboží bez obchodní přirážky. Mám vám na fakturu poznamenat obvyklou cenu?“

„Buď tak hodná.“

Gábina odložila šálek, otevřela dveře, a protože bylo teplé jarní dopoledne, nechala je pohostinně dokořán. Pověsila na ně velikonoční věnec, pak otřela stolky s deskami z falešného mramoru na předzahrádce pod podloubím a přinesla na ně vázičky s těžkého broušeného skla, co koupila v Táboře, se snítkami zlatého deště, který jí kvetl na její vlastní zahradě, a stejně těžké broušené popelníky.

Jako první přišel Vojta Mráček s Akinou. Posadil se a poručil si:

„Přines mi kafe a kus štrúdlu.“

Gábina přikývla. Na rozdíl od jeho manželky, která do její kavárny přestala ostentativně chodit, když se po Vlčicích rozneslo, jakou roli s Klárou hrály v jejím odhalení, Vojta sem chodil dál. Gábině bývalá starostka rozhodně nechyběla, odjakživa jí byla protivná, stejně jako Vojta, ale ten rád vysedával u kávy a sbíral drby, takže jí její významnou roli v obvinění manželky bohužel brzy odpustil.

Gábina mu na tácku přinesla, co si objednal, a usmála se na Jituš, která se blížila s plachým úsměvem na bledé tváři. Okolo Mráčka se prosmýkla, aniž na něj pohlédla.

On si jí však všiml a neodpustil si:

„Máš pupek jako buben.“

Gábina Jituš ochranitelsky objala a dostrkala ji do lokálu.

„Tak pojď, posaď se támhle,“ ukázala Jituš na stolek v rohu.

Mirka na Jituš křikla, co si dá k čaji, a Jituš pokrčila rameny.

„Udělej jí toust, Mirko, a pak jí přines i čokoládový dortík.“

Gábina se posadila ke stolku proti Jituš, a když před ně Mirka položila tácek se svačinou, pobídla mladou ženu, aby se pustila do jídla, zatímco ona sama sáhla po dalším šálku s cappuccinem. Prohlížela si dívčin pobledlý obličej a pomyslela si, že holka za svou promiskuitu tvrdě platí. A ještě platit bude. Na rozdíl od chlapů, těch si nikdo nevšímá, ačkoli dva z Jitčiných milenců jsou ženatí otcové od rodin.

„Tak jak to máš s těma svýma chlapama?“ zeptala se děvčete přímo. Gábina, stejně jako její sestra Klára, milovala drby a ráda strkala do všeho svůj všetečný nos.

Jituš sebou zavrtěla.

„No, to víte, paní Marková, je to těžké. S Jardou jsem už dávno nemluvila, protože se mi vyhýbá, a domů mu volat nechci, ale táta trvá na tom, aby na ty krevní testy šel taky. Prý ho k tomu donutí třeba přes soud. Pan Kopecký… Míla… požádal o rozvod a chce si mě vzít, i když ty děti nebudou jeho. Prý mě miluje, ale já… Víte, já toho tolik lituju, ale nejsem zvyklá pít, a no… stalo se. Bojím se, že kdyby ty děti byly jeho, navzdory mýmu tátovi mě k tý svatbě donutí. A Ondra… Vidím ho jen ve škole. Normálně se zdravíme, ale jinak… Kluci se mu pošklebují, nemá to lehký.“

„Míla podal žádost o rozvod?“ vyhmátla Gábina zajímavou informaci.

Gábinu to překvapilo.

Chudák Svatka, pomyslela si. Jana bude volná… Jituš pokračovala:

„No jo, podal, příští týden mají první stání. Ale táta mi řekl, že mi stejně nedovolí si ho vzít. Svatba podle něj přichází v úvahu, jen kdyby si mě chtěl vzít Ondra.“

Gábina zavrtěla nevěřícně hlavou.

Rudolf Voříšek je rodinný tyran, to každý ve Vlčicích ví, ale takhle se holce montovat do života… no ale je pravda, že s Mílou Kopeckým by to Jituš rozhodně nevytrhla. Má povahu podobnou jako Rudolf Voříšek. Holka by šla z deště pod okap.

Ostatně Ondra i ten řidič taky nejsou zrovna ideální.

„Co chceš ty, Jitko?“ zeptala se jemně Gábina. Jituš pokrčila odevzdaně rameny.

„Já chci mít ode všech klid, paní Marková. Ale pan Kop… Míla na mě naléhá. Pořád mi píše. Ještě že se neodváží přijít k nám domů, protože moc dobře ví, že by ho náš táta zabil. Po tom infarktu se naštěstí brzo zotavil, ale doktor říká, že se musí šetřit. Ale já se nechci vůbec vdávat. Devatenáct mi bude až na podzim. Dost na tom, že budu mít najednou dvě děti, musím si na to zvyknout a naučit se o ně postarat. Myslím, že se nikdy nevdám,“ povzdechla si. „Vždyť se na mě podívejte. Co chlap to hotová antická tragédie. Bude lepší se soustředit na školu, máma mi řekla, že jestli se dostanu na vysokou, bude mi s dětmi pomáhat.“

„Napsala jsi Mílovi, že si ho nevezmeš?“

„Aspoň desetkrát.“

„Poraď se s mámou, Jituš. Řekni jí, že chceš zatím zůstat sama, ale samozřejmě jdi na ty testy. Ať už je otcem tvých dvojčat kdokoli, musí platit alimenty. Ty peníze budeš opravdu potřebovat, to mi věř. Nikdo tě nemůže nutit, aby ses vdala, když nebudeš chtít. Dokonce ani tvůj táta ne. Musíš si uvědomit, že ti nemůže do života věčně zasahovat. Rozhodnout se, co dál, můžeš později, až děti trochu povyrostou. Máma ti pomůže. Víš, jsi ještě mladá, jednou se zamiluješ…“

„Když já se všeho tolik bojím…“

„Jitko, hlavně si neber někoho, za koho se vdát nechceš.“

„To byste musela vidět, jaký peklo mám doma.“

„Jedinej, kdo si tě chce vzít, je Míla. A to bys raději než s tátou bydlela s Janou a jejich dětmi? Nebo snad má Míla dost peněz na to, aby pro vás koupil nějaké bydlení? Šla bys leda z bláta do louže. Od Míly… od nikoho se nenech do ničeho tlačit.“

Jituš se smutně usmála.

„Podala jsem si přihlášku na vysokou školu. Na ekonomku do Budějovic. Máma říká, že když se tam dostanu, postará se přes den o děti. Do školy může chodit uklízet až večer, když se vrátím domů. Nebo můžu místo ní uklízet já. To dojíždění bude asi náročné, ale mně to ve škole jde docela dobře a s vysokou budu mít šanci na lepší práci.“

„A potažmo na lepší peníze,“ usmála se na ni Gábina.

„Jsi chytrá holka.“

***

Klára jako obvykle v poledne na hodinku zamkla květinářství, aby si vypila šálek kávy se svou sestrou, a možná aby si k obědu objednala i obložený chlebíček. Navykla si dobře posnídat, proto jí k obědu stačilo jen něco malého zakousnout.

Před Velikonocemi její květinářství praskalo ve švech.

Matěj Skořepa se letos vytáhl, jeho věnce a květinové variace jsou nápadité a jdou doslova na dračku. Kupují si je nejen místní, ale stavují se pro ně i chataři z okolí. Klárka taky vyběhla, aby si přes poledne nakoupila, a slíbila, že když to stihne, staví se u tety také na cappuccino.

Klára v krátké úzké černé sukni a vypasovaném sáčku, jehož výstřih vyplňovaly různě dlouhé a různě silné stříbrné řetízky, přitahovala mužské obdivné a ženské závistivé pohledy, když kráčela houpavou chůzí na vysokých jehlách černých lodiček po cestičce parkem se vzrostlými stříbrnými javory a záhony pestře kvetoucích květin uprostřed náměstí, ale pohledů si jako obvykle nevšímala.

Došla do kavárny, a když si všimla, že na předzahrádce sedí Vojta Mráček, zamířila okamžitě dovnitř. Zamávala na Gábinu a sedla si k barovému pultíku na vysokou židli.

Mirka před ni postavila cappuccino a za chvilku si k ní přisedla Gábina a přinesla jí toust. „Musíš ochutnat,“ upozornila ji Gábina. „Je to z toho bezlepkového chleba, který začal péct Mirek Novák. Místo mouky je v něm psyllium a rozemletá lněná semínka. Je strašně dobrý, a když z něj dělám toust, namísto šunky do něj dávám tenké plátky uzeného lososa nebo rostbífu a mozzarelu. Recept jsem našla někde na internetu a hned mě zaujal. Vyzkoušela jsem to doma na Romanovi a ten byl nadšený. Chlapi si ho tu objednávají ve velkém.“

Kláru zmínka o sestřině ženatém milenci nepotěšila. Skepticky poznamenala:

„Opravdu si myslíš, že tě Roman v Paříži požádá o ruku?“

„Nemusím se přece hned vdávat,“ ušklíbla se Gábina, ale z očí jí koukala touha se konečně usadit. Na rozdíl od Kláry nebyla nikdy vdaná, protože nejdřív si budovala kavárnu, těch pár známostí nestálo ani za zmínku, a pak, před deseti lety, potkala Romana. Ženatého Romana, který jí sliboval, že se rozvede, aby mohl žít s ní. Gábina mu naivně uvěřila, ale nečekala, že mu to bude trvat tak dlouho. „Ale myslím, vlastně jsem si jistá… že mi tam chce říct, že se konečně rozvede. Chodíme spolu už tak dlouho, jeho syn je už na vysoké. Víš, jsme spolu už víc než deset let, je na čase, aby tenhle krok konečně udělal, nemyslíš, Kláro?“

Klára si povzdechla.

„Já nevím, Gábino. Důležité je, co si myslí Roman.“

„Miluje mě.“

„Kdyby tě opravdu miloval, netahal by tě deset let za nos.“

Gábina vybuchla.

„Roman mě netahá za nos.“ Klára ji nemilosrdně přerušila.

„Gábino, ty víš, že je Romanův syn na vysoké už rok…“

„No, právě. Možná už o rozvodu Roman doma řekl.“

„Nesmysl,“ odfrkla si naštvaně Klára. „Kdyby to doma řekl, manželka by ho štandopéde vykopala z baráku a už by dávno bydlel u tebe. Copak nechápeš, že mám o tebe starost? Ten chlap se mi nikdy nelíbil. Mělas být už dávno vdaná a mít děti.“

„To mi teda říká ta pravá, Kláro. Měla by sis dělat starosti radši o sebe,“ odsekla sestře Gábina. „Milan je po smrti už pětadvacet let, a ty odmítáš šmahem všechny chlapy, a dokonce i takové, jako je David nebo doktor Korda,“ připomněla sestře.

„Mám randit s vlastním gynekologem?“

„Proč ne, je to fešák,“ nemínila se vzdát Gábina myšlenky na to, jak sestru zase šoupne pod čepec. „Ještě že jsi skoncovala s tím pitomcem Matějem. A David Holzman by tě na rukou nosil,“ přisadila si. Pak se uchechtla.

„Na Matěje teď, když se Kopečtí rozvádějí, bude mít Svatka víc času. Myslím, že Jana Vaška dotlačí taky k rozvodu, nebude chtít zůstat sama. Jen doufám, že Svatka Matějovi nestrká peníze.“

Klára se chopila tématu, které odvádělo pozornost od ní.

„Kopečtí se rozvádějí?“

„Říkala mi to Jituš Voříšková.“

„Míla se rozvádí kvůli malé Jituš?“ vyjevila se Klára.

„No už asi jo,“ ušklíbla se Gábina a pokrčila rameny.

„Ale holka z něj má vítr. Pro ni to byla jednorázová alkoholem podpořená epizoda, kterou by nejradši vymazala z mysli, ale Míla se do ní naprosto zblbnul. To víš, doma mu to dávno neklapalo, div, že se to stalo až teď. Tím je ale jasné, že Jana se pověsí na Vaška.“

Klára přikývla.

„A Vašek opustí Svatku. Sakra.“

„Je to celé zamotané,“ povzdychla si Gábina. Klára poznamenala:

„Mně dělá starost, že osamělá Svatka skočí na špek Matějovi.“

„No,“ zamyslela se Gábina, „Matěj by si se Svatkou rozhodně polepšil. Sice je stejně málo atraktivní a stejně stará jako Pepina, ale má dobré srdce a teď i víc peněz, když na ty svý finanční kejkle Pepina konečně dojela. Já myslím, že Svatce klenotnictví šlape.“

„Ale Pepina je těhotná,“ připomněla Klára.

„Matějovi přeju jen to nejhorší,“ ušklíbla se Gábina.

„Jsi hrozná,“ napomenula sestru Klára.

„Radši se vraťme k tobě,“ připomenula Gábina. „Tak u Kordy ti vadí, že ti kouká mezi nohy, ale ještě tu máme Davida. Proč sis už s ním nikdy potom, co tě pozval na večeři – na oslavu, že se Blanka našla a zároveň se zbavila otce – nevyšla?“

Klára zvážněla.

„Celou dobu mi u večeře nyvě hleděl do očí.“

„To je ale bídák,“ odtušila Gábina ironicky.

„Ten večer nebyl vysloveně špatný,“ připustila váhavě Klára, „ale David na mě moc tlačí. Dobře věděl, že jsem s ním na tu večeři šla jen proto, že mě vydíral.“

„Kláro, znáte se už léta, krouží okolo tebe jako vosa okolo bonbonu už několik let. Sakra, nabídla jsi tomu chlapovi už aspoň tykání? Vždyť je to směšný, jak ho pořád odmítáš. Je to teď i Chroustův tchán, prakticky patří do rodiny, nemyslíš?“

„Hele, David má teď dědečkovské povinnosti.“

„Které ho do Vlčic přivádějí dost často, a pokud mohu posoudit, tak se pokaždé staví u tebe v květinářství. Copak ty nevidíš, jak prima to je chlap?“ naléhala Gábina.

„Najednou… Taky ti dřív lezl na nervy.“

„Ale pak nás podržel, když jsme hledaly Blanku, a to přesto, že jsme ho oblbovaly a schválně přiváděly na špatné stopy, a na případu bývalé starostky odvedl pořádný kus práce,“ zamyšleně připomněla Gábina. „A taky odhalil Pepinu,“ připomněla.

„Gábino, dřív jsi mluvila o tom, že bys chtěla děti, změnila Klára téma.“

„Víš, chtěla jsem to říct nejdřív Romanovi, ale když už se ptáš… Ráno jsem byla u Kordy. Říkal, že když jsem vysadila antikoncepci, mám ještě slušnou šanci otěhotnět.“

„Tys vysadila antikoncepci…?“

„No, vlastně hned potom, co mě Roman pozval do Paříže.“

„A Romanovi jsi to neřekla? Vždyť to bylo před Vánocemi.“

„Řeknu mu to v Paříži.“ Najednou je vyrušil hlasitý šepot.

Obě sestry se překvapeně otočily a viděly do lokálu vstoupit sotva třicetiletou sošnou blondýnu oblečenou do miniaturní, uzounké džínové sukně, která jí sotva zakrývala hubený zadek, průhledné krajkové halenky a džínové bundičky, a obuté do růžových lodiček na převysoké stříbrné jehle. Přes rameno jí visela velká stříbrná kabela a z očí jí svítila arogance obletované krásky. Sestry ji tady dosud nikdy neviděly, takže bylo jasné, že je tu prvně. Kde se tady ale najednou vzala?

Sestry věděly o všem, co se ve Vlčicích šustne.

V závěsu za blondýnou vešel Vojta Mráček a pochvalně mlaskl:

„Přišla třetí blondýna,“ upozorňoval četné, najmě mužské osazenstvo kavárny. Všichni chlapi přestali jíst a upřeli zraky na vysokou urostlou blondýnu, kymácející se na botách vhodných spíš na posezení u baru než na výlet na venkov. „A je to zatraceně pěkná samička,“ zahulákal Vojta a oplzle se zašklebil. Na blondýnin zadek, který měl sotva pár centimetrů před sebou, lačně civěl, div mu neukápla slina.

Nakonec se neudržel a po té, skoro nahé, prdýlce ji laškovně plácl.

Blondýna začala u sester sbírat první kladné body. Otočila se a vší silou pleskla dlaní Vojtu přes obličej.

Klára zalapala po dechu. Cizí blondýna právě udělala to, co chce ona sama udělat už od té doby, kdy jí a Gábině bylo třináct a začala jim pučet ňadra. Vzhledem k postavení městské radní a později starostky Vojtovy manželky se ovšem jednu mu vrazit nikdy neodvážila, a teď s jistě nikoli chvályhodným, ale silným potěšením sledovala, jak se Vojtovi po tváři rozlévá červený flekanec a v očích má nevěřícný úžas.

Řekl:

„Ta kráva mě praštila…“ Gábina klidně poznamenala:

„Vojto, ty mi dáš padesát dva korun. A vy,“ usmála se na blondýnu, „si dejte něco na podnik. Posaďte se támhle,“ ukázala, a natáhla dlaň, do které jí Vojta dal přesně odpočítané peníze. Jako manžel přední občanky města dýška nikdy nedával, a jak bylo vidět, nehodlal s tím začínat, ani když jeho manželce hrozí vězení.

„Tohle si nemusím nechat líbit,“ zavrčel. Gábina si do něj rýpla:

„Manželka ti to na policii ráda vyřídí, má tam teď dobré konexe.“

Vojta se otočil a s nasupeným výrazem se odporoučel. Blondýna se posadila ke stolku, své nekonečně dlouhé, štíhlé nohy natáhla do uličky a přehodila si jednu přes druhou stylem veřejnosti známým z filmu Základní instinkt. Chlapům z montovny jídlo doslova padalo z úst, jak je měli otevřená.

„Co si dáte?“ zeptala se jí Gábina.

„Přineste mi sklenku vína,“ poručila si. „A co to bylo za kreténa?“

„Místní prasák,“ odtušila Gábina a na Kláru zakoulela očima.

„Kolik mu je let?“ zajímalo cizí blondýnu.“

„Asi šedesát, možná něco přes… Máte zájem?“ neodpustila si.

„Jak dlouho je ženatý?“ pokračovala blondýna s výslechem.

„Odjakživa. S Mráčkovou se brali hned po škole.“

„A jak se jmenuje?“

„Vojta Mráček. Proč vás to zajímá?“

„O to se nestarejte,“ odbyla blondýna Gábinu a napila se vína.

Pak z kabely vyndala notýsek a něco si zapisovala.

Tím si u sester smazala kladné body. Ve Vlčicích jsou už hezkou řádku let vyhlášené krasavice, ale arogance jim byla odjakživa cizí. Proto jsou také oblíbené nejen mezi muži, ale mají tu i dobré kamarádky. Tahle namyšlená kráska si tu asi přátele neudělá.

Gábina obešla stolky a přijala další polední objednávky. Chlapům z nedaleké montovny přinesla podle jejich přání druhou várku obložených baget a toustů zapečených s plátky hovězího a pořádné hrnky kafe, pojišťovákovi Renému a jeho klientovi předložila k latté obložené chlebíčky a trafikantu Pepovi Mlčochovi, který se jako každý den najedl doma a sem si přišel jen na kávu a zákusek, nabídla medovník, který pro ni začala péct Blanka Plecitá, dříve Lukášová, a přihodila úsměv a tři kávové bonbony, protože Pepa Mlčoch byl dobrý zákazník i soused.

Klára se už chystala vstát, když přišla její dcera Klárka.

„Mami, máme ještě chvilku času a já mám chuť na cappuccino.“

„Hned ti ho nesu,“ broukla na neteř Gábina.

Klárka se posadila k barovému pultu vedle své maminky.

Do lokálu vstoupil sedmdesátník Hošek. Do kavárny nechodil moc často, Gábininou zákaznicí byla jeho manželka, která patřila mezi její „úternice“, důchodkyně a dávné spolužačky, které se u ní pravidelně scházely na kávu a zákusek.

Starý Hošek trávil volný čas obvykle v hospodě U Sudu.

Gábina zaznamenala, že cizí blondýna zvedla se zájmem hlavu.

„Co si dáte, pane Hošku?“ zeptala se.

„Ale, mámě není dobře a dostala chuť na sladké.“ Gábina se na něj usmála.

Hošek si ženy stále hleděl, bylo jí to sympatické. Navrhla:

„Tak jí zabalím její oblíbený čokoládový dortík a kremroli?“

„Buďte tak hodná, Gábinko. Obojí dvakrát.“ Když Hošek odešel, cizí blondýna se zeptala:

„Jak dlouho je ženatý?“

„Do toho vám nic není,“ utřela ji nakvašeně Gábina. Blondýna pokrčila rameny.

Ostentativně nezaplatila a bez pozdravu se vyvlnila na náměstí.

„Kdo to je?“ zeptala se Klárka.

„To bych taky ráda věděla,“ podotkla Klára. „Něco se mi na ní nezdá.“

Gábina přistoupila k výloze.

Uprostřed náměstí se Hošek vybavoval s tou cizí blondýnou.

Klára přistoupila k sestře.

„Večer se stavím.“

A významně se na ni podívala. Ta blondýna jim byla podezřelá.

Ale ony už tomu přijdou na kloub.

***

Odpoledne měly Klára i Klárka v květinářství tolik práce, že si Klára nenašla ani trochu času na to, aby přemýšlela o sestřině překvapivém rozhodnutí vysadit antikoncepci.

Obchod byl pořád plný, takže se Klárka zeptala:

„Mami, opravdu tě tu už můžu nechat samotnou?“

„No jistě, já to zvládnu.“

„Nechceš přijít na večeři?“

„Možná zítra, Klárko.“

„Dobře, tak já tu svíčkovou nechám na zítřek.“

„Ty děláš svíčkovou uprostřed týdne?“ podivila se Klára.

„Pavel přinesl domů maso od Calábků ze statku a hned ji naložil.“

„Tak ji udělej dneska, já se stavím.“

Klárka přikývla a odběhla do školky pro Klárinku. Později cinkly dveře a do květinářství vešel David Holzman. Bleděmodrý kočárek s malým Jendou nechal před obchodem tak, aby na něj viděl skrz výlohu.

„Kláro, přišel jsem vás pozdravit.“ Klára vyšla ven a obdivovala miminko.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přišla třetí blondýnka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.