Jan Bauer

Na straně českého krále

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2012, 2013, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9554-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9555-5 (mobi)

Kniha první

ZACHRAŇTE KRÁLE

I

„Vy být Hansa Rost, rychtář Starého Města pražského?“

Oslovený, sice ramenatý, ale nepříliš vysoký chlapík v koženém kabátci a s mečem, zavěšeným na stříbrem zdobeném opasku, se pomalu otočil.

„Kdo se ptá?“ odvětil otázkou a přísně se podíval na vytáhlého, zhruba o hlavu většího muže s černýma jiskrnýma očima, mocným, rovněž černým knírem a se zeleným kloboukem, zdobeným perem jakéhosi dravce. Nepochybně se jednalo o cizince, čemuž nasvědčovala i jeho špatná němčina.

„Jsem hofmistr Jeho Milosti uherského krále Zikmunda Lucemburského. Jmenuji se Jánoš Széchenyi a mám vás doprovodit do Královského dvora.“

Hansa ještě nikdy nebyl v Královském dvoře u brány naproti Svatému Ambroži. Třebaže se nacházel na území Starého Města, rychtář neměl žádný zájem o to, dostat se do kontaktu s královskými dvořany. Úplně mu stačilo, že čas od času se chtě nechtě musel setkat s královským podkomořím Zikmundem Hulerem, v té době snad nejmocnějším důvěrníkem krále Václava. Huler byl totiž někdejším staroměstským konšelem. Na zdejší radnici začala jeho strmá a pro mnoho lidí nepochopitelná politická kariéra. A protože měl Huler palác na Starém Městě pražském, občas si k sobě povolával rychtáře a zajímal se, jak dbá o bezpečnost ve zdejších ulicích. Hansu jeho předvolání vnitřně urážela a pobuřovala, ale nic s tím nenadělal.

Odevzdaně se s nimi smiřoval, jako se smiřujeme s náhlým onemocněním nebo letním přívalovým deštěm.

Rychtář se pozorně podíval na Jánoše Széchenyiho a v duchu zvažoval, zda má v tomto případě nějakou možnost odmítnout jeho žádost.

„Kdo po mně v Královském dvoře touží?“ zeptal se opatrně.

„To poznáte, až tam přijdete,“ odpověděl uherský hofmistr. Jeho němčina se kupodivu trochu vylepšila, a dokonce se už netvářil tak přísně jako prve, když Hansu oslovil. Také se maličko usmál a významně si položil prst na ústa.

Rychtář váhavě pokrčil rameny. Chtěl sice ještě udělit pár pokynů staroměstským biřicům, ale to mohlo počkat. Přemohla ho zvědavost, a tak se ochotně vydal s Jánošem Széchenyim Caletnou ulicí ke Královskému dvoru. Odevšad voněl čerstvě upečený chléb a také calty a perníky. Hansa měl chuť si z lákavého zboží vystaveného na venkovních pultech něco vybrat, ale odolal. Kdoví, jak by se Zikmundův hofmistr tvářil, kdyby cestou k tomu neznámému pánovi, který s ním chce v Královském dvoře mluvit, chroupal kus perníku. Když došli až k nedávno dostavěnému novému sídlu krále Václava u hradby rozdělující Staré a Nové Město pražské, rychtáře překvapilo, že nespatřil obvyklé královské zbrojnoše v červenobílých barvách, ale místo nich tu postávali pestře odění šikmoocí Kumáni, vzdálení příbuzní Tatarů, se zakřivenými meči po boku. Hansa si je s úšklebkem prohlížel a usoudil, že se nepochybně jedná o osobní stráž samotného uherského krále Zikmunda. Že je právě v Čechách, věděl. Však měl prý také jednání se svým nevlastním starším bratrem, českým králem Václavem. Proslýchalo se, že se spolu na Pražském hradě nepohodli a uražený Václav odjel na svůj oblíbený Žebrák. Kumáni se před hofmistrem a rychtářem uctivě rozestoupili, někteří dokonce sklopili hlavu, aby naznačili zdvořilou úklonu.

Nebylo pochyb o tom, že Jánoš Széchenyi patří mezi Zikmundovy důležité dvořany.

Oba muži vystoupali po širokém schodišti a stráž před nimi otevřela dveře do síně s malovaným trámovým stropem. Takřka polovinu jedné stěny zakrýval gobelín, který zřejmě, jak Hansa odhadl, zobrazoval rajskou zahradu. V rohu se jakýsi vysoký muž s dlouhými zrzavými vlasy hrbil nad pulpitem a prohlížel si nějaké listiny. Sotva vstoupili, prudce se otočil a prohlédl si staroměstského rychtáře pátravýma očima.

„Ty jsi Hansa Rost, rychtář Starého Města pražského?“ zeptal se pánovitým hlasem, zvyklým poroučet.

Rostovi trochu poklesla kolena. Okamžitě pochopil, že má před sebou samotného uherského krále.

„Ano, Milosti,“ vyhrkl a poklekl před Zikmundem na jedno koleno.

„Vstaň,“ přikázal mu uherský král. „Széchenyi tě měl poučit, že si na dvorský protokol příliš nepotrpím.“

„Ano, ale,“ ozval se za Hansovými zády hofmistr, „nabádal jste mne, Milosti, abych předem nic neprozrazoval.“

„Správně,“ halasně odsekl král. Usedl do vysokého dřevěného křesla, přehodil pravou nohu přes levou a pak hlasem výrazně tišším dodal: „Musíme spolu v přísně důvěrném kroužku projednat jistou záležitost, která by měla zůstat do poslední chvíle utajena.“ Otočil se na rychtáře a dodal: „Právě proto se v nejbližších hodinách od tebe, rychtáři, pan Széchenyi ani nehne. Rozumíme si?“

Hansa Rost se zatvářil nechápavě. Vůbec netušil, oč by mělo jít.

Král Zikmund to na něm postřehl a hned dodal: „Mám o tobě zprávy, že nepatříš ke špehům podkomořího Hulera.“

„To je dobře, nebo špatně?“ zeptal se rychtář a celá záležitost se mu líbila čím dál méně.

„Z mého pohledu je to dobře, jinak bys tady nestál. Kolik máš k dispozici mužů?“

„Mám pod sebou osm biřiců.“

„To je málo, ale přidám ti pár svých Kumánů. S nimi bys to mohl zvládnout.“

„Milosti, smím vědět, oč se jedná?“

„Samozřejmě že to smíš vědět, dokonce to musíš vědět. Nepůjde o nic menšího než o zatčení mého drahého bratra, krále Václava.“ Hansovi v té chvíli spadla čelist: „Ale to by byla velezrada! Vždyť jsem králův poddaný!“

Zikmund se nevzrušeně otočil na Széchenyiho: „Podej mi tu listinu!“

Hofmistr podal králi pergamen, ležící na pulpitu. Uherský panovník si ho prohlédl, zvedl jej a zamával s ním Hansovi ve výši očí. Rychtář uviděl, jak se na jeho konci houpají dvě zavěšené červené pečeti.

„Přistup blíž a čti,“ vyzval ho Zikmund.

„S plným souhlasem zemského sněmu přebírá tímto Jeho Milost uherský král Zikmund v zájmu dynastie rodu Lucemburků do dočasné správy země Koruny české…,“ polohlasně slabikoval rychtář text napsaný česky pečlivým ozdobným písmem.

„Mám tutéž listinu také v latinském jazyce, nepředpokládám však, že by staroměstský rychtář uměl latinsky,“ usmál se panovník.

„Ale to podstatné, co z této listiny vyplývá, je to, že nyní podléháš jen a jen mně a jsi povinen poslouchat mé příkazy.“

„Ano, Milosti,“ odvětil zcela zaskočený Hansa Rost. Nebylo se mu co divit. Vždyť dokument, který právě spatřil, vlastně stvrzoval Václavovo dobrovolné odstoupení z trůnu. Proč něco takového český král vůbec učinil? Proč se pokořil a tak znenadání zřekl veškeré moci?

„Potíž je v tom,“ pokračoval Zikmund, „že můj drahý bratr je duše nestálá a přelétavá a co jeden den slíbí, druhý den neplatí. Byť se vzdálil z Prahy na hrad Žebrák, nepřestal i odtud kout pikle, které by ho znovu vynesly na trůn. Dnes odpoledne se má ze Žebráku vrátit právě sem, do Královského dvora. Jenže než sem dorazí, ty,“ panovník ukázal prstem na Hansu Rosta, „ho z pravomoci ti dané tvým rychtářským úřadem zajmeš a odvedeš ke mně.“

„Ale, Milosti, krále Václava budou jistě doprovázet ozbrojení jezdci a s nimi si mí lidé neporadí,“ namítl opatrně Rost.

„I na to jsem myslel. Počkáš na Václava na Kamenném mostě, postaráš se o to, aby jako první vjel do Staroměstské mostecké věže. Jakmile do ní vjede, necháš spustit mříž, která ho oddělí od jeho lidí. Pak už si mohou dělat, co chtějí, Václava budeme mít v hrsti.“ Zikmund si spokojeně zamnul rukama. Hansa Rost se však zamračil. Plán uherského krále mu zjevně nebyl po chuti, marně však přemýšlel, jak se z něho vyzout. Széchenyi se od něj nehne a ti Zikmundovi Kumáni jsou nepochybně docela ostří hoši, jimž nebude radno dostat se do drápů. Rost nebyl žádný zbabělec, roky v rychtářském úřadu ho naučily neuhýbat před sebevětším problémem. Ale s takovým, jaký se před ním toho dne vyskytl, se ještě nesetkal. Ostatně, je to jen souboj mezi dvěma rozvaděnými bratry, říkal si v duchu. Oba jsou syny císaře a krále Karla blahé paměti, na jehož památku nedá v této zemi nikdo dopustit. Jenže českým králem je přece nejstarší Václav, kdežto Zikmund panuje v Uhrách. Jestli se mezi sebou povadili, ať do toho netahají jeho. Vždyť je jen rychtářem Starého Města pražského! Může však Zikmundův požadavek odmítnout? Cožpak neviděl listinu, na níž byla zavěšena také Václavova pečeť? Cožpak on sám nesouhlasil s tím, že české země bude dočasně spravovat Zikmund? To rozhodně nešlo popřít. Listina byla zcela jistě pravá, byť Hansa Rost z vlastní zkušenosti znal dost listin padělaných, falešných. Kolikrát někomu stačilo v pergamenu vyškrabat datum nebo jméno, a hned bylo všechno jinak. Dokonce i papežové prý někdy uznávali falešné listiny za pravé! Marná útěcha. Něco Hansovi radilo vzít nohy na ramena a utéci, dokud je čas. Ale neudělal to. Místo toho se uctivě uklonil a v doprovodu hofmistra Széchenyiho a pětice Kumánů se vydal zpátky na Staroměstskou radnici.

II

Král Václav mlasknutím popohnal koně a v čele průvodu svých věrných dvořanů a královských zbrojnošů vjel na Kamenný most. U pilířů se kupily poslední špinavé kry, na řeku vypluly čluny rybářů a jejich volání se mísilo s klapotem mlýnů a křikem ptáků; jaro přišlo toho roku brzo, vál příjemný svěží a na časný březen nezvykle teplý vítr. Kamenná dlažba se rozezvučela pod kopyty koní a Václavovi bylo v té chvíli stejně lehce, jako když se při štvanici na jelena hnal lesy kolem Žebráku. Svou tvář nastavoval větru a světlehnědé vlasy mu vlály kolem hlavy. Mistr Jan Šindel mu na tento den sestavil velice příznivý horoskop, ascendent ve znamení Lva byl mimořádně dobrým znamením, nicméně Saturn v desátém domě svědčí o možných problémech. Ale na ty teď ani nepomyslel. Od jisté doby si král nechával sestavovat horoskopy dopředu na každý den, jak to ostatně dělával i jeho otec Karel. Také most, po kterém právě jedou, se neobešel bez horoskopů. Karel dokonce zdržoval začátek jeho výstavby až do doby, která byla příznivá jak z hlediska postavení hvězd, tak i podle numerologické pyramidy. Vyplatilo se to, byť most nikdy neviděl dokončený. To štěstí potkalo až jeho – Václava, a dělal vše pro to, aby toto jedinečné kamenné dílo bylo spojováno nejen s císařem a králem Karlem, ale také s ním, nejstarším synem. Václav věděl, že v celé křesťanské Evropě není mnoho takových staveb. Kdyby se počítaly divy světa, jak to činili dávní Řekové, jistě by mezi ně pražský most patřil.

Ohlédl se. O pár koňských délek za ním jel královský podkomoří Zikmund Huler, vedle něho se držel v sedle nádherného ryzáka se světlou hřívou vyšehradský probošt Václav Králík z Buřenic, za nimi pak zahlédl člena královské rady Jana Čůcha ze Zásady a královského hejtmana Bořivoje ze Svinař… Jeho stálí věrní. S nimi po boku se nemusí bát ani toho proklatého bratříčka Zikmunda. A že ten mu v poslední době nějak pije krev. Dokonce si na něm vynutil listinu, kterou mu předal země Koruny české do správy. Prý na ochranu otcovského dědictví! Ale s tím je teď konec. Václav byl odhodlán prohlásit smlouvu s bratrem za vynucenou, a tudíž neplatnou od samého počátku. Ach, kdyby byl nevypil tolik vína jako ten den, mohlo být všechno jinak. Jenže co si počít, když mu jeho lékař Zikmund Albík z Uničova doporučuje právě víno jako nejvhodnější lék na to jeho věčné pálení žáhy? Ne, už nebude pít, ať si Albík strčí ty své doktorské moudrosti za klobouk!

Uprostřed mostu se Václav zarazil. Spatřil, jak před bránou postává staroměstský rychtář s několika biřici. Zřejmě ho přišli přivítat. Ano, tak to nejspíš bude. Přicházejí ho uvítat, jak si jeho královský majestát zasluhuje. Možná budou chtít nějaké to privilegium pro Staré Město pražské navíc. Třeba další trh nebo výhradní právo na prodej zlatých šperků. Proč ne? Král má být velkomyslný, štědrý a měl by dát svým drahým Staroměstským něco navíc. Alespoň si je nezačne předbíhat ten proklatec Zikmund. Čert aby ho vzal! Hansa Rost hořel samým napětím. Věděl, že teď musí něco rychle udělat, aby vlákal krále do brány na staroměstské straně a zdržel ostatní jezdce z jeho doprovodu. Teď, nebo nikdy!

Rychtář okamžitě přikázal biřicům, aby pod jakoukoliv záminkou zastavili Zikmunda Hulera a probošta Václava Králíka, kteří cválali jako první jen kousek za králem. Sám rychle ustoupil až do brány, uctivě poklekl na jedno koleno a sklonil hlavu. Uslyšel klapot kopyt králova koně a v zátylku ucítil Václavův bedlivý pohled.

„Vaše královská Milosti, buďte vítán ve Starém Městě pražském. Prosím vás, jak velí starodávný zvyk, sestupte ze sedla!“ S tím se Hansa zvedl a uchopil královského koně za řemení.

„Co je to za nesmysl?“ nasupil se Václav. „V životě jsem neslyšel o žádném zvyku, podle něhož bych měl sesedat právě ve Staroměstské mostecké věži.“ Přes své námitky však seskočil z koně a očekával, že nyní bude ve vší uctivosti požádán o nějaké to privilegium ve prospěch staroměstských měšťanů. Místo toho však k němu rychtář nečekaně přistoupil a trochu chvějícím se, ale přesto rozhodným hlasem prohlásil:

„Nechť se Vaše Milost považuje za zajatého!“ Zároveň s tímto výrokem zarachotila mříž, kterou se brána zavírala. Panovník se překvapeně ohlédl a uviděl, že ho nyní od jeho dvořanů a stráží oddělují pevné železné tyče.

„Ale to je zrada!“ zvolal rozhořčeně.

„Pouze bezpečnostní opatření,“ ozval se uherský hofmistr Jánoš Széchenyi, který rázně vystoupil ze stínu brány. „Považujte se, Milosti, od této chvíle za zajatce svého bratra, uherského krále a správce zemí Koruny české Zikmunda Lucemburského.“

„Ten darebák!“ zaklel Václav a sáhl po meči. Ale než se stačil dotknout jílce, uchopili ho za ruce připravení Kumáni.

„Jen žádná ukvapená gesta, Milosti. Vašeho pana bratra by to tuze mrzelo.“ Széchenyi se obrátil na své Kumány a zvolal: „Plášť!“ V mžiku dva šikmoocí zbrojnoši zahalili českého krále do šedého pláště s kapucí, takže každý náhodný svědek si mohl myslet, že tady rychtář s biřici a Kumány vedou jakéhosi mnicha řádu minoritů. Z opatrnosti Václavovi spoutali ruce a odebrali opasek s mečem. Pokoušel se křičet, sám slyšel výkřiky z druhé strany mříže v bráně, ale všechno bylo marné. Nikdo z okolí se ani neohlédl, naopak jim všichni uctivě ustupovali z cesty.

Kumáni krále nelítostně vláčeli směrem ke Staroměstskému rynku a dál Caletnou ulicí ke Královu dvoru. Přítomnost rychtáře Hansy Rosta a jeho lidí pak kolemjdoucí utvrzovala v přesvědčení, že byl zřejmě zatčen nějaký nebezpečný zločinec. Dokonce i ti šikmoocí uherští Kumáni byli zřejmě povoláni, aby bděli nad klidným životem staroměstských měšťanů. Ostatně, krádeží a loupeží v poslední době nápadně přibývalo, a jestli s tím někdo něco udělá, pak si zaslouží jen chválu. Tak smýšleli všichni pořádkumilovní měšťané.

Král Václav zatím vztekle koulel očima a škubal spoutanýma rukama. Poté, co ho polechtali kopím na zádech, si už netroufal křičet, jen v duchu proklínal svého bratříčka a horečně uvažoval, co od něho zase bude chtít. Má se snad definitivně zříci v jeho prospěch české koruny? O tu římskou ho připravili už říšští kurfiřti, a nyní by měl přijít ještě o tu poslední? Takové ponížení! Kdyby mu nevadily svázané ruce, byl by si jimi nejraději zakryl tvář, a kdyby se nestyděl, rozplakal by se.

Čím více se blížili ke Královskému dvoru u brány proti Svatému Ambroži, tím více jím lomcovalo zoufalství.

Krásný jarní den se rozplynul vniveč, z pocitu omámení na Kamenném mostě přišel pád. Cožpak mu nesliboval Šindelův horoskop ascendent ve znamení Lva? Jenže tam byl také Saturn v desátém domě, neklamné znamení pro vladařské problémy. Problémy? Nebo snad už úplný pád?

„Tak tady jsi, milý bratře,“ uvítal ho Zikmund v audienční síni, na kterou byl Václav mimořádně pyšný. Podlahu tvořily velké červené dlaždice z pálené hlíny, bíle omítnuté stěny zdobily pravé vlašské gobelíny s loveckými výjevy a velký krb, v němž nyní plál oheň, byl obložený žulovými deskami. Místnost působila i se svým malovaným trámovým stropem mohutným a důstojným dojmem. Venku bylo sice teplo, ale tady uvnitř v kamenném paláci panoval chlad, a nebýt hořících bukových polen v krbu, asi by se Václav roztřásl nejen vztekem, ale i zimou.

„Proboha, vy jste mu svázali ruce?“ rozhořčil se Zikmund. „Kdo to nařídil?“ otázal se zhurta.

„Milosti, račte prominout, jen kvůli bezpečnosti…,“ zakuňkal Jánoš Széchenyi.

„Okamžitě ho rozvažte!“ přikázal uherský král a pak s pohledem upřeným na svého bratra dodal: „A ty si sedni a udělej si pohodlí, vždyť jsi tady doma.“

Osvobozenýma rukama ze sebe Václav shodil šedý plášť, uvelebil se v dřevěném, kůží vykládaném křesle a třel si od pout odřená zápěstí. V té chvíli to na okamžik vypadalo, jako by to byl on, a ne Zikmund, kdo může rozkazovat. Ale uherský král vzápětí ten podivný obrázek změnil, když sám usedl do druhého křesla a ukázal na dva postávající muže, jejichž tváře Václav až příliš dobře znal.

„Dovol, abych ti, bratře, představil dva urozené pány, kteří budou zatím v Čechách vládnout místo tebe a tvých milců! Novým královským podkomořím je tobě jistě dobře známý Ota z Bergova,“ hubený muž s dlouhými prošedivělými vousy se dvorně uklonil, „a nejvyšším purkrabím pak Jindřich z Rožmberka.“ Pán z Růže se na Václava usmál a položil si ruku na hruď. „Měl tady být ještě náš bratránek Jošt,“ hořce se ušklíbl Zikmund, „ale místo toho, aby mi byl vděčný, že jsem ho zbavil jeho bratra Prokopa, urazil se a odjel do Brna. Nikomu se nezavděčíš.“

„Kde je Prokop teď? Co jsi s ním udělal?“ vyhrkl Václav, naplněný obavami o osud mladšího moravského markraběte.

„Užívá si pohostinství Bílé věže Pražského hradu, kterou jsi, pokud vím, také ty před časem poznal.“

„Chceš mě tam snad znovu uvěznit?“ vyprskl vztekle český král.

„Nic takového nemám v úmyslu, bratře. Chci jenom uchránit naše lucemburské dědictví, s nímž ty tak neopatrně nakládáš.“

„Jakým právem?“ rozvzteklil se Václav a vyskočil z křesla.

„Uklidni se, bratře! Hněv nebývá dobrým rádcem. A ty,“ Zikmund se otočil na svého hofmistra, „nech nám přinést víno, pokud možno naše, uherské.“

„Nebudu pít,“ zavrčel český král. „Alespoň ne s tebou!“

„Ale, ale,“ usmál se Zikmund a pohlédl na svého bratra jako starostlivý otec na zlobivé dítě. Sám pak uchopil přinesenou konvici a do číší z benátského skla rozlil nápoj karmínové barvy. Václava pohled na nalité víno přímo fascinoval. Chtěl sice bratrovi oponovat, nejlépe mu chrstnout obsah číše do očí, ale neodolatelná chuť napít se převládla. Chvějící se rukou uchopil nabízený vzácný skleněný pohár a rychle do sebe obrátil jeho obsah, ani nevyčkal, až Zikmund pronese přípitek. Ten jeho počínání pobaveně sledoval. Znal bratrovu slabost pro víno, která ho často přiváděla na scestí, a počítal s ní i v tomto případě.

„Na náš lucemburský rod! Ať nám Bůh žehná!“ Zikmund mírně upil, rozhlédl se kolem sebe a vyzval Rožmberka, Otu z Bergova a Széchenyiho: „A my, pánové, půjdeme!“

Václav jejich odchod ani nevnímal. Sám si nalil z konvice do vyprázdněné číše a znovu se napil. Teprve pak se rozhlédl kolem sebe. V krbu praskala hořící polena a audienční síň byla zcela opuštěná. Byl zde úplně sám. Zaskočilo ho to. Vůbec si neuvědomoval, kdy odtud Zikmund se svými nohsledy odešel.

Vstal, přistoupil k těžkým dubovým dveřím a vzal za kliku. Bylo zamčeno. Zikmund ho tady prostě zavřel. Doklopýtal zpátky ke křeslu, složil hlavu do dlaní a bez zábran se rozplakal.

III

Jakub Protiva s uspokojením pohladil očima zelenající se osení žita. Zima nebyla příliš tuhá a žádná část z na podzim vysetého obilí nepomrzla, a tak nebude třeba pole dodatečně přesévat. Stejně je to zvláštní, pomyslel si a popohnal svého koně dolů po cestě mezi poli, vedoucí do údolí Zlatého potoka. Není to tak dávno, co honil lupiče, chmatáky, vrahy, rváče a lotry všeho druhu na Novém Městě pražském, a teď se z něj stal sedlák, zemědělec, ačkoliv na tohle povolání nikdy nepomyslel. Cožpak Drahuše, jeho choť, ta se vždycky musela starat o nějakou tu domácí havěť. I na novoměstské rychtě měli kravku, několik prasat a koz a samozřejmě koně. Pro ni nebylo kydání hnoje a dojení mléka, stloukání másla v máselnici a podobné práce ničím nezvyklým. Navíc tady na Protivci byla jeho švagrová Blažena, vdova po bratru Ondřejovi, a další ženy, které jí v případě nutnosti poradily. Ale co si měl počít on, když se do té doby celý život oháněl mečem nebo vyslýchal zločince? Z rodné tvrze Protivce odešel příliš mlád a nic ho k polím a sedlačení tady v šumavském podhůří nepoutalo. Nejdříve sloužil na dvoře císaře a krále Karla blahé paměti, dokonce se stal jeho osobním strážcem a posléze i důvěrníkem. Když se oženil, usadil se v úřadu královského rychtáře Nového Města pražského a brzy proslul jako vyšetřovatel zvláště obtížných kriminálních případů. Vzpomínal, jak ho pozvali na Pražský hrad, aby odhalil traviče, který se pokoušel připravit o život samotného krále Václava, jak dostal na šibenici takové povedené ptáčky, jako byli Markvart ze Zvířetic nebo Jan Zoul z Ostředku a jeho muži. Najednou mu připadalo, že to všechno bylo strašně dávno. Občas se mu zastesklo po příteli Blasiovi, františkánském mnichovi, který mu pomáhal se zvláště zapeklitými případy, po oblíbeném Černém pivovaru na Dobytčím trhu, kde spolu sedávali nad dobrým truňkem. Ach, kde je těm dnům konec? Po bratrově smrti se chtěl na Protivec vrátit, a skutečně se vrátil, i když z trochu jiných důvodů, než původně zamýšlel. Sám král Václav prý poručil novoměstskému purkmistrovi Hanuši Zlatníkovi, aby byl Jakub Protiva ze dne na den zbaven svého úřadu. Ach, panská láska po zajících skáče a Jeho Milost král je duše nadmíru přelétavá a ochotná naslouchat našeptávání různých milců, jimž až příliš spravedlností posedlý Jakub vadil. Škoda na to myslet, jenom se člověk zbytečně rozhořčí!

Dojel až k potoku. Všiml si, že v mladé travičce už rozkvetly blatouchy. Zastavil koně a nadýchl se svěžího jarního vzduchu.

Do zurčení potoka náhle zazněl výkřik: „Pane Jakube!“ A vzápětí se ozval dusot kopyt blížícího se koně.

Protiva se ohlédl a spatřil svého správce Zdirada, jak žene hnědáka rovnou k němu. Svatý Bože, co se děje? Vždyť toho koně málem uštve!

„Pane Jakube!“ volal Zdirad. „Musíte honem do tvrze!“ Správce škubnutím uzdy zastavil hnědáka přímo před zemanem.

„Stalo se něco, Zdirade?“ zeptal se Protiva nevzrušeným hlasem. Od té doby, co se vrátil na Protivec, ho takřka nic nedokázalo rozčílit. Tady na venkově panoval poklid a města pražská se všemi těmi spory a hádkami, kterými se zaobírali nejmocnější páni Českého království a Svaté říše římské, byla nekonečně vzdálena. Snad jediný problém představovala Stáza, děvečka z blanického mlýna, které se ujal a která najednou nemohla pochopit, že už s ní nemíní spát. „Mám tady manželku a děti. Jak si to představuješ?“ vysvětloval jí. Děvče vždycky jen uraženě pohodilo hlavou a odešlo. Drahuše si jejího vzpurného chování časem samozřejmě všimla, i když se naštěstí nedozvěděla jeho příčinu. „Ta holka je drzá. Budu ji muset víc zapřáhnout do práce,“ prohlásila. Jakub vždycky jen přikývl a nevzrušeně poznamenal: „Dělej, jak myslíš.“

„Do tvrze přijeli nějací páni a ptají se na vás, pane Jakube. Prý s vámi nutně potřebují mluvit.“

„Vida. A co je to za pány? Představili se ti?“

„Kdepak. Říkají, že se dobře znáte.“

„Milý Zdirade, já znám tolik pánů, že jsi jich za celý svůj život tolik nepotkal. A řeknu ti důvěrně, většinou není o co stát.“

„Ale ti páni říkali, že to hrozně spěchá.“

„Nic nespěchá, uklidni se, Zdirade. Teď se spolu vrátíme na Protivec, ale nebudeme štvát koně. Však tam i tak brzy budeme.“ Správce se na Jakuba podíval s obdivem. Líbilo se mu, že za všech okolností zachovává klid a ví si se vším rady. Pravda, sedlačině zpočátku mnoho nerozuměl, ale teď už se docela rozkoukal a zvykl si tady.

Vydali se podél Zlatého potoka a pak po cestě do kopce ke vsi, které vévodila mohutná tvrz. S malou věží vypadala takřka jako hrad, ale k tomu jí nějaké to patro ještě chybělo. Zato hradby měla pevné, na jaké si žádný lapka netroufal. Na dvoře spatřil Jakub čtyři přivázané koně. Podle sedel a postrojů s lesknoucími se stříbrnými ozdobami usoudil, že jde patrně o vznešené a bohaté hosty. Seskočil ze svého oře, podal uzdu čeledínu Jurovi a vešel do světnice. U stolu, pokrytém bílým lněným ubrusem, seděli všichni čtyři jezdci. Jakmile se ocitl ve dveřích, rychle otočili hlavy. Jakub okamžitě poznal jednoho z nich, u zbývajících tří si nebyl jist, ale jejich tváře mu byly povědomé. Nepochybně se už asi v městech pražských nebo na královském hradě setkali.

„Pozdrav vás pánbůh, pane z Protivce,“ ozval se od stolu ten, kterého Jakub okamžitě poznal, Zikmund Huler.

Zeman nestačil odpovědět, když se ozvala švagrová Blažena:

„Nabídla jsem pánům naše pivo a calty. Musela jsem vznešené hosty nějak uctít.“

Jakub ji sjel ostrým pohledem: „Nech nás, prosím tě, o samotě.“

„Ale jistě, švagře,“ pípla a zmizela do kuchyně.

„Co vás za mnou přivádí, pane královský podkomoří?“ zamračil se Jakub, usedl na volnou židli a natáhl se pro džbán s pivem, aby si také nalil.

„Bohužel už nejsem královský podkomoří,“ řekl smutně Huler a jeho tučnou načervenalou tvář přelétl chmurný mrak.

„Ale, ale, copak se stalo? Snad jste se neznelíbil Jeho Milosti králi Václavovi?“

„Jemu ne, ale jeho bratrovi, uherskému králi Zikmundovi.“

„To už u nás vládne Zikmund?“

„Vidím, že nic nevíte, pane z Protivce.“

„Žiji tady stranou velkých událostí. Spíše mne zajímá, jak teď na jaře vzchází žito, než to, kdo momentálně panuje v Království českém.“

„Takřka vám závidím,“ povzdechl si Huler. „Já se zatím stal štvancem, dokonce mi dal král Zikmund prohledat můj dům na Starém Městě pražském, a kdybych se včas neuchýlil do pevných zdí svého hradu Orlík, kdoví, jak bych dopadl.“

„Dobře si pamatuji na váš hrad. Pokud mě paměť neklame, tam jsme se viděli naposled. Nechal jste nás několik hodin trčet v hradním vězení.“

„Ach, to byl jen žert, pane z Protivce. Ani nevíte, jak mě to nyní mrzí.“

„Budiž, stalo se,“ odbyl jeho omluvu Jakub. „Proč jste za mnou vážil cestu?“

„Král Zikmund dal zajmout svého bratra, krále Václava, a vězní ho neznámo kde. Mne sesadil z úřadu královského podkomořího a nahradil svým věrným Otou z Bergova. Nejvyšším pražským purkrabím ustanovil vašeho dobrého známého Jindřicha z Rožmberka. Myslel jsem si…“

„Počkejte,“ zadržel Jakub proud Hulerovy řeči, „do čeho mne to chcete zatáhnout?“

„Máte pověst nejlepšího vyšetřovatele v celém království…“

„Jsem jen malý zeman, sedlák, starám se o svá pole, lesy a dobytek…“

„To vás přece, pane z Protivce, nemůže uspokojovat,“ namítl bývalý podkomoří.

„Jestli mne to uspokojuje, nebo ne, to prosím nechte na mně.“

„Náš panovník, Jeho Milost král Václav, je kdesi ve vězení jako nějaký lotr. Všechna práva a privilegia Země české byla surově pošlapána…“ Huler se až zalykal, jak ze sebe chrlil všechna ta zoufalá slova, a jeho tři společníci smutně klopili zraky do bílého ubrusu.

„Pokud vím, Zikmund je Lucemburk. Jestli převzal vládu v Českém království, tak zůstala vlastně v rodině, a nevšiml jsem si, že by došlo k pošlapání nějakých práv a privilegií. Snad jedině v tom, že jste byl vy, pane Hulere, zbaven svého úřadu.“

Bývalý podkomoří smutně povzdechl a upřel na Jakuba oči se zoufalým výrazem: „Nevím si rady, jak vás přesvědčit. Což vy nechcete zachránit svého panovníka?“

„Ale Jeho Milost král Václav je také vaším panovníkem. Proč se v této záležitosti sám neangažujete? Říká se přece, že máte své špehy všude.“

„Kéž by to byla pravda, pane z Protivce,“ zoufal si Huler. „Je mi líto, ale zůstalo mi jen pár nejvěrnějších přátel, kteří jsou odhodláni se mnou snášet nepřízeň uherského krále.“

„To máte těžké,“ pokýval hlavou Jakub a zhluboka se napil piva.

„Mám tomu rozumět tak, že nám pomůžete najít krále Václava?“ otázal se Huler s náhlou nadějí v hlase.

„Nic takového jsem neřekl. Pokud mě paměť neklame, byla to právě Jeho královská Milost, která mne zbavila mého rychtářského úřadu. Proč bych ji měl teď hledat a zachraňovat z nějakého vězení?“

„Mýlíte se, příteli,“ odvětil měkce bývalý podkomoří a smutně se podíval na dno svého prázdného korbele. „Nebyl to král Václav, ale jen vyšehradský probošt, který donutil novoměstského purkmistra, abyste byl zbaven svého úřadu. Prý jste mu cosi provedl…“

„Tak důstojný pan Václav Králík?“ usmál se Jakub.

„Myslel jsem si, že novoměstský purkmistr se zalekl samotného panovníka. Vida, i slabý vítr mu stačil k tomu, aby se mne zřekl.“

„Nechme toho, co bylo, bylo. Když nám pomůžete, nebudete litovat.“

„A když ne?“ zeptal se Protiva a v očích mu zahrály zvědavé ohníčky.

„Pak možná přijdete o přítele,“ odvětil Zikmund Huler a záhadně se usmál.

Jakuba jeho odpověď zneklidnila: „Kterého přítele, mluvte, co se stalo?“

„Budiž mi prominuto, ale musel jsem se nějak pojistit. Vždyť mi jde o krk, a v tom případě je dovoleno cokoliv,“ omlouval se vážným hlasem bývalý podkomoří.

„Jak jste se musel pojistit? Řekněte to přece srozumitelněji!“

„Dobrá, ale nebude se vám to líbit.“

„To nechte na mně, zda se mi to bude líbit, nebo nebude. Já už to nějak skousnu!“

„I to, že váš přítel, řádový bratr Blasius, je vězněn na Orlíku?“

„Vy padouchu!“ vybafl Jakub, vyskočil ze židle a uchopil Hulera za límec. Tři Hulerovi společníci se okamžitě zvedli a sáhli po jílcích svých mečů.

„Klid,“ bránil se bývalý podkomoří a rukou naznačil svým přátelům, aby se zase posadili. „Pán z Protivce si jistě dá říci.“

Jakub ho skutečně pustil, usedl znovu na židli a probodával jej zlostným pohledem: „Proč jste Blasia uvěznil?“

„Uvěznil? To se tak nedá říct. Má se docela dobře a předpokládám, že až se vrátím na Orlík, budu mít vypity všechny zásoby vína. Při jeho spotřebě nebude divu. Chápejte přece, Blasius je nevlastním bratrem Jindřicha z Rožmberka a ten je nyní nejvyšším pražským purkrabím. Jedině to, že jsem toho tlustého františkána unesl na svůj hrad, mě mohlo proti němu a proti králi Zikmundovi pojistit. Prostě jsem těm dvěma pánům vzkázal, že když mi nezkřiví ani vlas, já nezkřivím ani vlas Blasiovi. To je prostě politika, nic osobního…“ Huler se zamyslel a po chvíli dodal: „A také jsem potřeboval dostat vás tady z toho pošumavského brlohu. Když se mnou teď pojedete na Orlík, na místě vám propustím vašeho přítele Blasia a vy se hned hezky rychle vydáte hledat Jeho královskou Milost. Slibuji, že vám to nebude zapomenuto.“

„A vy budete znovu královským podkomořím,“ dodal odevzdaně Protiva.

„Správně,“ usmál se Zikmund Huler svým typickým jidášským úsměvem. „Jsem rád, že si konečně rozumíme.“

„Jestli si rozumíme, to nechte laskavě na mém posouzení. Ale v každém případě mi asi nezbývá nic jiného než jet s vámi, že?“

„Výtečně to chápete. Když dovolíte, ještě si naliji pivo. Za mnoho sice nestojí, ale poněkud mi vyprahlo za tu dobu, co jsem vás musel přesvědčovat.“

Protiva vstal a zamyslel se. V žádném případě však nechtěl cestovat s Hulerem a jeho společníky sám, a proto se zeptal: „Nebude vám, pane Hulere, vadit, když si s sebou vezmu svého čeledína?“

„Ale jistě, jak je libo!“ Bývalý podkomoří byl vtělená vlídnost.

„A teď se dojdu rozloučit s manželkou a se švagrovou,“ oznámil přítomným Jakub a opustil světnici. Upřímně řečeno, někam do světa za nejistým cílem se mu vůbec nechtělo, ale přitom ho celá věc trochu lákala. Ne ústním slibem nějaké odměny, v tu ani nedoufal. Spíše příležitostí k dobrodružství, k vzrušujícímu pátrání, které ho vytáhne z šedi pracovních dnů venkovského zemánka. Kolikrát před usnutím myslel na to, jak s císařem a králem Karlem blahé paměti táhli do Itálie či jak s pražským arcibiskupem Zbyňkem Zajícem z Házmburka vyrazili na loupeživého rytíře Jana Zoula… Cítil, jak se ho zmocňuje napětí a svrbí ho pravačka, která už už chce uchopit jílec meče. Jen aby to nebyl od Hulera zase nějaký podraz! Ale to asi ne, sám je vyděšený dost, a navíc Jakubovi lichotila jeho slova uznání. Cožpak ho nenazval nejlepším vyšetřovatelem v Českém království? Jistě to z pusy nevypustil jen tak nazdařbůh.

Jakub byl s přípravami na cestu hotov během několika okamžiků. Takřka to vypadalo, jako by celou tu dobu tady na Protivci čekal na podobnou příležitost. Manželka Drahuše a švagrová Blažena sice trochu brblaly, a navíc se dalo čekat, že ty dvě ženské se teď začnou mezi sebou hádat, která je paní tvrze, ale naštěstí tady byl správce Zdirad, který je jistě dokáže usmířit. Děti začaly natahovat, teprve příslib marcipánu a dárků je uklidnil. Zcela jinak se zachoval čeledín Jura. Zavýskl nadšením, když se dozvěděl, že má doprovázet pána na delší cestu.

„Hned si sbalím ranec. Mám si vzít také meč?“ zeptal se horlivě.

„Samozřejmě, beze zbraně bys mi nebyl nic platný.“

A tak během hodiny opouštěla Protivec šestice jezdců. V čele jel sám bývalý královský podkomoří, za ním jel někdejší novoměstský rychtář a nakonec jako šestý klusal na strakatém koni čeledín Jura. Těchto šest mužů mělo najít českého krále Václava IV., osvobodit ho ze zajetí jeho bratra Zikmunda a přivést jej zpátky na Pražský hrad. Jakuba Protivu napadlo, že je to značně pošetilá představa, ale dal se na vojnu a už nemohl couvnout.

IV

Celou cestu z Protivce přes Bavorov, Vodňany a Písek až na Orlík čekal Jakub Protiva od Zikmunda Hulera nějaký podraz, jak by to ostatně odpovídalo jeho stylu. Tyto obavy však byly zbytečné. Bývalý podkomoří neustále zemana zahrnoval projevy vděčnosti, v hostincích, kde se zastavili na jídlo nebo na nocleh, velkoryse všechno platil, a také jeho tři společníci Konrád Kaplíř ze Sulevic, Jindřich ze Všetat a Šimon Teříšek z Chudobic se chovali velmi vstřícně, a dokonce i čeledína Juru brali, jako by byl urozeného stavu, tedy jedním z nich. Když naši šestici spatřil někdo cizí, nepochybně se domníval, že si to šest přátel vladyckého rodu vyrazilo na pánskou jízdu. Jenže Jakub zatím stále myslel na Blasia a doufal, že je všechno tak, jak to Huler tvrdil, a přítele zastihne na Orlíku v dobrém rozpoložení, a nikoliv snad zavřeného ve studeném sklepení.

K hradu, vypínajícímu se na strmé skále nad hlubokým údolím Vltavy, dorazili druhý den navečer. Obě věže trčely vzhůru k zataženému nebi jako dva prsty ve výsměšném gestu. Na kraj padal soumrak a Orlík v něm vypadal ponuře a hrůzostrašně jako sídlo nějakého upíra. Sotva se naše šestice objevila na cestě k bráně, padací most na řetězech se dal se skřípěním do pohybu a překlenul hradní příkop. Bránu jim otevřel sám purkrabí Štěpán z Bystřice, a jen se pozdravil se svým pánem, hrnul se k Jakubovi, jako by byli staří známí. Protiva na něj sice neměl ty nejlepší vzpomínky, ale jeho podávanou ruku nemohl odmítnout.

„Jsem rád, že vás zase vidím, pane z Protivce. Váš přítel, otec Blasius, vás už očekává.“ Purkrabí rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. „Budete si přát připravit koupel?“ Štěpán byl vtělená ochota.

„Nejdříve bych chtěl vidět otce Blasia,“ suše odvětil Jakub, který purkrabímu stále nemohl zapomenout to, jak je před časem vsadil do zdejšího vězení.

Štěpán to z jeho hlasu vycítil a honem řekl: „Budu rád, když mi dokážete dodatečně odpustit, a pokud jde o důstojného otce, právě támhle přichází.“

Skutečně, před omšelým hradním palácem se objevila tlustá postava v hnědém františkánském hábitu.

„Hej, Jakube, musíš nás rozsoudit,“ začal Blasius bez pozdravu, jako by se viděli naposled včera, a ne před několika měsíci. „Hádáme se s panem purkrabím o to, jestli má jeho pán lepší rýnské víno, než je arcibiskupské z Roudnice. Já tvrdím, že rýnské je příliš sladké, kdežto roudnické je voňavé, lehké a příjemné na jazyku.“

„Ale rýnské bylo dražší,“ namítl Štěpán z Bystřice.

„Pane purkrabí, víno nemůžete nikdy posuzovat podle jeho ceny. Já jsem tohoto božského nápoje za studií na vlašských univerzitách něco vypil a mám své zkušenosti. Vím, že každý vinař chce na svém víně co nejvíce zbohatnout. Když ale nejde na odbyt, klidně sleví třeba i o polovinu ceny, a přitom netratí. Kolikrát se stane, že je špatný rok, je málo slunce, hroznů se urodí méně nebo je sezobou špačci. Vinař pak cenu vyšroubuje pořádně nahoru, třebaže víno nestojí zanic. A když je dobrý rok a bohatá úroda hroznů, víno může být sebelepší, ale jeho cena jde dolů…“

„Vzdávám se, důstojnosti, vaše argumenty nedokážu vyvrátit. Je vidět, že studium na vysokém učení přece jen k něčemu je,“ uznal purkrabí. „Až doposud jsem si myslel, že znalost latiny, teologie, filozofie a metafyziky je normálnímu člověku k ničemu. A vida, vy jste mě dokázal přesvědčit o opaku.“

„S tou latinou a teologií máte možná pravdu, milý Štěpáne,“ zasáhl do debaty Zikmund Huler, „ale jak vidím, na vlašských školách se nestudují jen jazyky a nudné vědy, ale i pití vína. Doufám, že na nás ještě něco zbylo, že tady důstojný otec Blasius nevypil dočista všechno.“

„Buďte bez obav, to nejlepší, ať už rýnské, nebo roudnické, jsme ještě nenačali,“ spěchal purkrabí ubezpečit hradního pána.

„Tak dejte nosit na stůl, za cestu nám pořádně vyhládlo a v hrdle máme notně sucho,“ poroučel Huler. „Mimochodem, někdo cizí se kolem hradu nepotuloval?“ zeptal se ještě.

„Kromě dvou kupců, kteří přecházeli přes brod, nikdo,“ hlásil purkrabí.

„Jen aby. Odkud byli ti kupci?“

„Podle řeči první z Bavor, druhý ze Slezska.“

„Z Uher žádný?“ podezíravě se zeptal bývalý komoří.

„Ne, pane.“

„Proč vám tak záleží na tom, zda kolem neprojížděl uherský kupec?“ zajímal se Protiva.

„Protože by to nemusel být kupec, ale zvěd krále Zikmunda. Nepochybuji o tom, že mi Václavův mladší bratr nedá pokoj. Všichni dvořané našeho krále mu vadí stejně jako on sám. Kdyby mohl, dá mě odvléci do Bílé věže Pražského hradu, nebo rovnou na Šibeniční vrch.“

Jakub si pomyslel, že by to zase nebylo tak špatné, ale nechal si svůj postřeh pro sebe. Zálibně se podíval na pečené pstruhy, vyložené na talířích, a hned po jednom sáhl.

Kupodivu ani čeledína Juru nezahnali do kuchyně či do maštale, jak by se na obyčejného sluhu slušelo, ale nechali ho stolovat s ostatními hosty. Není divu, že se překvapený mladík choval ostýchavě a neustále se obracel na Protivu, co tomu říká. Ale zeman se ládoval a na nikoho se neohlížel. V duchu ho bavila Hulerova obava, že by mohl skončit tam, kam podle jeho názoru dávno patří – ve vězení nebo na popravišti. Sám si nalil z konvice roudnické bílé víno z arcibiskupových sklepů, které tak vehementně hájil Blasius.

„Poslechni, příteli, co jsi tady vlastně dělal?“ otázal se františkána poťouchle.

„Co by, koštoval jsem víno a huboval purkrabímu za to, jak nás tady posledně držel v tom studeném sklepě…“

„Ale, důstojnosti, vždyť…,“ vpadl mu do řeči Štěpán z Bystřice.

„Já vím,“ blahosklonně se usmál františkán. „Už jsme si to vysvětlili, byť na to praskl nejeden džbánek vína. Dal jsem ti, milý synu, své rozhřešení, a při roudnickém víně je to stejné, jako by ti to rozhřešení dal sám arcibiskup pražský. Jestlipak víš, že jsem se jednou už málem arcibiskupem stal?“

Blasius začal purkrabímu důvěrně tykat a vychloubat se svými dávnými příhodami, což neomylně svědčilo o tom, že už má v pití vína pořádný náskok a brzy zřejmě odpadne. Jakub věděl, že za daného stavu nemá cenu se ho na nic vyptávat, a nechal Hulerovy sluhy, aby ho doprovodili do jeho ložnice.

„Vidíte, pane z Protivce, takové jste měl obavy o svého přítele, a on je naprosto v pořádku,“ usmíval se Zikmund Huler.

„No, v pořádku sice není, ale to si způsobil sám svou náklonností k vínu. Raději mi řekněte, pane podkomoří…“

„Bývalý podkomoří,“ hořce se ušklíbl Huler.

„Dobrá, tak vás nebudu titulovat, ale chtěl bych vědět, jak vlastně probíhalo zajetí Jeho královské Milosti. Proč mu nikdo nepřispěchal na pomoc?“

„Nemohli jsme,“ přiznal Huler. „Jeli jsme po Kamenném mostě směrem od Menšího Města na Staré Město a přímo před námi dal staroměstský rychtář stáhnout mříž ve Staroměstské mostecké věži. Protože Jeho Milost jela napřed, byli jsme od ní zcela odděleni. Pak už jsme jen viděli, jak krále odvádějí Zikmundovi Kumáni.“

„Staroměstský rychtář?“ Protiva se zatvářil nechápavě. „Na Starém Městě pražském je přece rychtářem Hansa Rost, můj přítel a oddaný strážce spravedlnosti a pořádku. Že ten by se k něčemu takovému propůjčil?“

„Také nám to vrtá hlavou,“ ozval se Konrád Kaplíř ze Sulevic, protonotář zemských desek a purkrabí na královském hradě Karlštejně. „Zřejmě nemohl jinak, král Zikmund ho k tomu nějak donutil.“

„Hansu?“ Jakub pochybovačně zakroutil hlavou. „Co ho znám, vím, že se hned tak něčeho nezalekne. Vždyť jeho nynější počínání by se dalo označit za velezradu.“

„To jistě ano,“ souhlasil Huler, „ale jestliže král Zikmund vystupoval jménem lucemburské rodiny… Pak je ovšem těžké rozhodnout, co je velezrada, a co ne. Vždyť země Koruny české jsou vlastně lucemburským dědictvím.“

„Právě,“ souhlasil Konrád Kaplíř. „Však víme, že oba Václavovi bratranci Jošt a Prokop vedou mezi sebou válku o Moravské markrabství. A to jsou bratři! Kdo se pak má v těch rodinných záležitostech Lucemburků vyznat?!“

„Ať si válčí, ale proč to mají odnášet věrní služebníci českého krále?“ posteskl si Zikmund Huler, otřel si mastné prsty do ubrusu a hmátl po číši ze zelenavého skla.

„Když vás oddělili od Jeho Milosti, co bylo dál?“ zajímal se neodbytný Protiva.

„Uchýlili jsme se do arcibiskupského dvorce na Menším Městě pražském. Jeho Eminence Zbyněk Zajíc z Házmburka stojí věrně za králem Václavem, ale příliš nám nepomohl. Když mi pak přiběhli mí lidé sdělit, že král Zikmund dal prohledat můj staroměstský dům, raději jsem s pomocí zde přítomných přátel ujel z Prahy a uchýlil se na tento hrad. Bylo nám jasné, že potřebujeme v první řadě osvobodit krále, kolem něhož by se pak shromáždili další věrní a pomohli mu zpátky na trůn. Jenže kde ho máme hledat? Víme jen, že v Králově dvoře u brány proti Svatému Ambroži nezůstal, ani není vězněn na Pražském hradě. Na to je král Zikmund příliš prohnaný. Nejspíš ho odvlekl na Moravu, nebo možná až do Uher,“ prohlásil Huler, zmáčkl si dvěma prsty nos a hlasitě se vysmrkal na kamennou podlahu.

„Co když krále vězní Rožmberk v Krumlově jako posledně?“ napadlo Jakuba.

„Vyloučeno,“ ozval se Konrád Kaplíř, „Rožmberk sice Zikmunda podporuje, však se také stal novým nejvyšším pražským purkrabím, ale Jeho Milost k opatrování podle všeho nedostal. To neodpovídá stylu uherského krále.“ Jakub se už chtěl zeptat, co takový styl uherského krále vlastně obnáší, když do debaty rezolutně vstoupil pán hradu Huler: „Půjdu se vymočit,“ prohlásil, hřmotně opustil hodovní síň a pak si v arkýři ve vedlejší místnosti potmě spustil nohavice a ulevil si do otvoru k hradnímu příkopu. Hlava se mu po vypitém víně trochu motala, a tak vyklopýtal na chodbu ozařovanou světlem planoucích pochodní a zamířil rovnou ke svým komnatám.

Zbylí muži u stolu ještě chvíli nezávazně rozmlouvali a pak se jeden po druhém s přáním „příjemných snů“ rozcházeli. Nakonec zbyl Protiva sám. Cítil se sice po dvou dnech v koňském sedle unavený, ale spát se mu ještě nechtělo. Smutně dumal, kde má začít s pátráním po králi Václavovi. To bude jako hledat jehlu v kupce sena, pomyslel si. Jediné štěstí, že panovník není jehla, ta se přece jen schovává lépe. Maně si vzpomněl na osud anglického krále Richarda II., který měl za manželku jednu z dcer císaře a krále Karla. Také toho angličtí šlechtici a jeho vlastní příbuzní zajali a pak prý na jakémsi hradě umořili hlady. Alespoň to před časem v Černém pivovaru vypravoval jeden brabantský kupec. Jenže Richard byl prý šílený a podle toho vypadalo jeho panování. Na druhou stranu musel Jakub v duchu uznat, že český král Václav k tomu občas nemá daleko. Znovu zapochyboval, zda udělal dobře, když Zikmundu Hulerovi vyhověl a slíbil mu najít panovníka. Je to bláznivý nápad, příšerné sousto, na které nemá. Zvlášť když předem tušil, že ho v tom Huler nechá samotného.

Snad Blasius, až vystřízliví, by mohl něco vyzvědět od svého bratra. Možná Hansa Rost, u toho bude muset začít, mu dokáže poradit. Snad ještě stopa po králi Václavovi nevychladla. Zikmundova družina je jistě početná a podle toho, co tvrdí Huler, asi veze krále Václava s sebou. Možná. Snad. Jakubovi se klížily oči, a tak uchopil svícen a vydal se ke své komnatě, kde měl přenocovat.

V

Jakubův původní odhad, že se Huler ve všem spolehne na něj, se ráno ukázal jako naprosto správný.

„Pane z Protivce,“ začal pán Orlíku nenápadně, „nebude vám vadit, když mne budete na své další cestě postrádat? Víte, přece jen patřím k nejbližším důvěrníkům krále Václava,“ Huler si odkašlal a honem dodal: „Právě proto má na mne uherský král spadeno a bude jistější, když zůstanu zde, za pevnými zdmi svého hradu.“

„Mohl byste třeba svolat zemskou hotovost,“ namítl Jakub.

„Kdepak, co vás nemá. Tu může svolat jen nejvyšší purkrabí, a tím je teď Rožmberk. Ale mí přátelé jistě budou dál pokračovat s vámi.“

„Já bych také raději zůstal zde,“ ozval se Konrád Kaplíř. „Jako purkrabí královského hradu Karlštejna a pronotář zemských desek musím být náramně opatrný. Nepochybuji, že také mne má král Zikmund na svém seznamu nežádoucích osob.“

„Seznam nežádoucích osob?“ podivil se Protiva.

„No, možná ho nemá, možná to není tak doslova, nicméně patřil jsem k lidem blízkým zajatému králi, a proto musím být opatrný,“ ustrašeně vysvětloval Konrád Kaplíř.

„A co vy, pánové?“ obrátil se Jakub na zbylé dva společníky Zikmunda Hulera.

„Jestli vám budeme něco platní, tak jedeme s vámi,“ odpověděl váhavě Jindřich ze Všetat a Šimon Teříšek z Chudobic rozpačitě přitakal.

Když k tomu Protiva připočetl Blasia a čeledína Juru, bylo jich celkem pět. Pět mužů proti uherskému králi! Jaký nepoměr! Jakub se musel pousmát.

„Co ti přišlo k smíchu?“ osopil se na něj ještě rozespalý Blasius.

„Jsem snad k smíchu já? Nebo jsem k smíchu byl včera? Jistě, víno v člověku probouzí vlastnosti dříve jeho okolí neznámé a mohl jsem se chovat jako blázen či šašek…“

„Zadrž, milý Blasie. Nic ti nevytýkám. Usmál jsem se prostě proto, že příliš nevěřím ve zdar naší výpravy.“

„Spoléhám na vás, pane z Protivce,“ ozval se za jeho zády Huler.

„Poradil jste si v onačejších situacích.“

„Jistě,“ přikývl Jakub. „Tak tedy s pomocí boží…“ Nedořekl a vyhoupl se do sedla svého koně.

Blasia museli sluhové na koně vysadit. Hlasitě při tom naříkal:

„Už zase mám jet na koni! Doufám, že jste mi vybrali nějakého klidného šimla, který mne nevyhodí ze sedla. Když se podívám dolů, točí se mi z té výšky hlava.“

„Hlava se vám točí ze včerejšího vína, důstojnosti,“ připomněl mu purkrabí Štěpán.

„To jsou jen hanebné pomluvy,“ odsekl Blasius a vzápětí vyjekl, když s ním kůň popojel.

„Však si zase zvykneš, vždyť jsme spolu něco najezdili,“ uklidňoval ho Protiva.

„To je pravda, ale stejně raději chodím po svých. To alespoň nemám odkud spadnout,“ namítl františkán.

„Kdybychom chodili pěšky, nikam bychom nedošli. Víš dobře, že čím rychleji budeme v Praze, tím větší máme naději dozvědět se, kam byla unesena Jeho královská Milost.“

Blasius opatrně zatáhl za uzdu a raději se po Jakubovi ani neohlédl. Za chvíli už pětice jezdců opouštěla Orlík. Za sebou slyšeli skřípání řetězů, jak se zvedal padací most. Protiva všechny předjel, aby se ujal vedení. Blasius ho následoval, teprve za ním cválali Šimon Teříšek a Jindřich ze Všetat. Průvod uzavíral čeledín Jura, který jediný netrpěl žádnými obavami a jen se těšil na nová dobrodružství. Minuli odbočku k brodu přes Vltavu a pokračovali po staré kupecké stezce na Milín, Příbram a Dobříš. Tu a tam potkávali selské povozy a pěší poutníky. Pod nevelkým dobříšským hradem, či spíše hrádkem jménem Vrkač se zastavili v hostinci U Posledního groše.

Šimon Teříšek navrhoval zajet na Hrad: „Patří přece králi a znám zdejšího purkrabího.“

Ale Protiva to odmítl: „Čím budeme nenápadnější, tím lépe. Co když se už zdejší purkrabí stačil přidat na stranu Zikmunda Lucemburského?“

Teříšek s ním chtě nechtě musel souhlasit.

V hostinci sedělo jen několik kupců a kyprá blonďatá šenkýřka roznášela korbele s pivem.

„Také si dáte pivo, vzácní páni?“ uvítala je zvesela.

„Od tebe, holubičko, si dám cokoliv,“ ozval se Blasius.

„Ale, ale, důstojnosti, myslela jsem si, že františkáni pijí jen vodu a jedí sušené kobylky.“

Všichni se hlasitě rozesmáli.

„Ta ti to dala, Blasie,“ šklebil se Jakub.

„Kobylek jsem se už přejedl a voda je nápoj volský. Rozumu neubere, ale ani nepřidá.“

„Vida, vy jste nějaký vzdělanec, otče františkáne,“ nepřestávala si Blasia dobírat šenkýřka.

„Nech těch šprýmů, holubičko, mám žízeň, že bych se o ni mohl opřít.“

„Bude mi potěšením,“ odvětila šenkýřka a hbitě postavila před hosty pět korbelů s pivem. „Pánové jsou zdaleka?“ zajímala se.

„Jak se to vezme,“ odpověděl za všechny vyhýbavě Protiva a honem se zeptal: „Co nám můžete nabídnout?“

„Třeba teplou masovou kaši a k tomu čerstvý chléb? Nebo snad jitrničky?“

„Dáme si obojí,“ rozhodl za všechny Jakub.

A Jindřich ze Všetat dodal: „Pořádně nám vyhládlo, tak ať s tím v kuchyni dlouho neotálejí.“

„Jestlipak víte, pánové,“ ujal se opět slova Blasius, „že Dobříš je ještě starší než Praha?“

„Jak to?“ vyhrkl překvapeně čeledín Jura.

„Prahu založila kněžna Libuše, ale Dobříš založil jistý Dobřich, který patřil už k družině praotce Čecha. Jmenoval se Dobřich proto, že mu chutnalo, a měl proto dobré, pěkně kulaté břicho, asi jako já.“ Blasius se po těch slovech spokojeně poplácal po svém klenutém pupku.

„Vážně?“ zeptal se s očima na vrch hlavy Jura.

„Chlapče, nesmíš otci Blasiovi všechno věřit. Vzdělaní lidé často semelou možné i nemožné, skutečné události i smyšlenky a obyčejný, ve školách neučený člověk se v tom pak těžko přebírá,“ usmíval se Protiva.

Jura se zatvářil poněkud nechápavě, zato Blasius se spokojeně oháněl dřevěnou lžící, ládoval se masovou kaší a přikusoval žitný chléb.

Odpoledne druhého dne dorazili k Újezdské bráně. Metropole království na první pohled ničím neprozrazovala, že v zemi zatím došlo k mocenskému převratu. Nalevo se táhla Hladová zeď, zbudovaná císařem a králem Karlem blahé paměti. Hladová se jí říkalo nikoliv snad proto, že moudrý panovník chtěl zaměstnáním na její výstavbě nasytit hladovějící, ale prostě podle cimbuří, jímž byla zakončena. Jeho zuby totiž vzdáleně připomínaly otevřená ústa. Za zdí ze zatím nesmělé stromové zeleně vyčuhovala věž kaple svatého Vavřince, zbudovaná na temeni hory Petřína či Vavřinecké prý samotným svatým Vojtěchem. Na Strahovský klášter premonstrátů nebylo sice vidět, zato královský Pražský hrad s rozestavěnou katedrálou svatého Víta se před pěticí našich cestovatelů rozkládal v celé své nádheře a velkoleposti.

„Asi budeme muset nejdříve na Hrad,“ pronesl zamyšleně Protiva. „Co myslíš, Blasie, zastihneme tam tvého bratra?“

Františkán váhavě odpověděl: „Můžeme to zkusit, ale moc se mi tam nechce. Nemám na královský hrad právě ty nejlepší vzpomínky.“

„Vím, na co narážíš. Před časem tě tam věznil náš přítel Zikmund Huler.“

„Pacholek jeden.“

„Ne tak nahlas, jsou s námi Hulerovi přátelé, pánové Jindřich ze Všetat a Šimon Teříšek z Chudobic…“

„Tak velcí přátelé s panem podkomořím zase nejsme, abychom nevěděli, co je ve skutečnosti zač,“ usmál se Šimon Teříšek.

„To nás ovšem těší, že jsme vás poznali,“ rozzářil se Blasius.

„I nás, vždyť vás, důstojnosti, a pána z Protivce provází ta nejlepší pověst poctivých a spravedlivých vyšetřovatelů,“ dodal Jindřich ze Všetat.

„Už dost té chvály,“ mírnil ho Protiva, „nebo ještě zpychnu a vrátím se zpátky na Protivec. Ostatně, to bych udělal ze všeho nejraději.“

Záhy měla pětice jezdců Újezdskou bránu za sebou a po pravé straně minula kostel svatého Jana na prádle. Projeli kolem rybářských domků v bývalé osadě Nebovidy, nyní už připojené k Menšímu Městu pražskému, zahlédli šedé neomítnuté zdi z hrubého kamene konventu rytířů johanitů i věž arcibiskupského dvora.

Na rynku Menšího Města pražského byla hlava na hlavě, jen s námahou se na koních proplétali mezi na sebe těsně nastavěnými stánky, kde kramáři a prodavači nabízeli všechno možné, od štůčků látek až po drahocenné orientální koření. Náhle Blasiův kůň ocasem nešetrně narazil na vystavené zboží jakéhosi hrnčíře a hrnky, mísy a talíře se s třeskotem vysypaly na dláždění.

„To mi zaplatíte, lumpové!“ křičel hrnčíř.

Jindřich ze Všetat, který jel hned za františkánem, se otočil, bleskurychle vytasil svůj meč a namířil ho řemeslníkovi přímo na krk: „Co jsi to řekl? Slyšel jsem dobře? Nazval jsi nás lumpy? Nás, královské úředníky?“

„Prosím za prominutí, netušil jsem,“ blekotal hrnčíř. Jenže jako z udělání si toho všimla jakási babka, která hned vedle něho prodávala sušené bylinky.

„Jacípak královští úředníci? Vždyť nemáme krále! Jeho bratr ho přece unesl! Podvodníci to jsou! Fuj!“ A babka ze všech sil plivla na Jindřicha ze Všetat. Jenže všetatský vladyka byl od ní dost daleko, a tak jí slina přistála na vlastním ucouraném plášti. To babku rozzuřilo ještě víc, popadla volně se povalující trámek a hodila ho po naší pětici. Dřevo dopadlo přímo na Šimona Teříška, který se neudržel a vztekle sáhl po meči.

Jakub se otočil, aby hrozící rozepři zastavil, nebo alespoň zmírnil, ale už bylo pozdě. Z celého tržiště se teď ozývaly nadávky na pětici jezdců.

„Darmožrouti! Panská cháska! Čertova sebranka! Zrádci království!“ Vzduchem začaly létat kusy dřeva, bláta, drny, a dokonce i kameny.

„Rychle za mnou, vpřed k Ostruhové ulici!“ zavelel Protiva a chtěl rozzuřenému davu ujet. Jenže koně se před dopadajícími hroudami a kameny začali plašit a hrozilo, že Blasius, který nebyl příliš dobrým jezdcem, co nevidět spadne. Jakub tušil, že to by se mohlo stát jeho příteli osudným. Dobře věděl, jak obyčejní lidé v Praze nenávidí mnichy, kteří jsou v jejich očích darmošlapové, příživníci a pijavice, a pokud by se františkán snad ocitl na zemi, i kdyby se jeho pád z koně obešel bez zranění, bezpochyby by už nemusel přečkat útok rozzuřených trhovců.

Jakubovi se se štěstím podařilo probít kolem svatomikulášského kostela ke krčmě U Černého kocoura v ústí Ostruhové ulice. Ale najednou se právě odtud proti nim vyřítil zástup jezdců s křivými meči. Muži na malých ryšavých koních připomínali ze všeho nejvíc čerty. Dlouhé černé vlasy jim vlály zpod špičatých přileb a šikmé černé oči se jim ďábelsky leskly. První z nich se už napřahoval svým mečem po Protivovi, když tu Blasius ze všech sil německy zaječel: „Jsme pod ochranou pana Jindřicha z Rožmberka!“

První Kumán sklopil meč a zvědavě se podíval na mnicha. „Kdo jste, otče?“

„Jsem bratr nejvyššího purkrabího.“

Kumán zastrčil meč do pochvy, položil si ruku v kožené rukavici na hruď krytou plechovým kyrysem a představil se: „Gejza Zambó, setník Jeho Milosti krále Zikmunda. Prosím, následujte mne.“

Jakub se nestačil divit té náhlé proměně divokého jezdce z panonské pusty ve dvorného důstojníka. S podobným gestem se před Gejzou uklonil a představil se:

„Jakub Protiva z Protivce.“

„Pánové, nechte těch zdvořilostí,“ ozval se netrpělivý Jindřich ze Všetat. „Ti trhovci zešíleli a chtějí nás rozsápat.“

Naštěstí se mýlil. Příjezd Kumánů na rynek Menšího Města pražského rázem zklidnil situaci. Pár největších horlivců utrpělo rány buď mečem naplocho, nebo krátkým bičem, které uherští jezdci používali jak na své koně, tak na dotěrné pěšáky. Během chvíle to až na pár převrácených stánků vypadalo na rynku tak jako dříve. Naše pětice zatím v doprovodu setníka Zambóa pokračovala v cestě na Pražský hrad.

VI

Gejza Zambó byl nadmíru ochotným průvodcem a Protivu, Blasia a jejich přátele dovedl až k budově purkrabství pod bazilikou svatého Jiří. „Támhle je jeden ze služebníků nejvyššího purkrabího,“ ukázal na obtloustlého muže s šedým plnovousem, jehož plášť zdobila červená pětilistá růže. „Ten muž se vás jistě ujme a já se raději vzdálím.“

„Proč tak rychle, pane setníku?“ zajímal se Jakub.

„Nemají nás, Kumány, tady rádi. Ještě když byl v Praze Jeho Milost král Zikmund, chovali se k nám všichni náramně uctivě a měli z nás strach, ale sotva odjel na Moravu, hrůza povídat. Stačí, aby se nějaký našinec ohlédl za místní holkou, a hned všichni vykřikují, že ji znásilnil. Stejně není nad naše uherská děvčata, ta mají oheň v krvi, kdežto Češky, páni, neurazte se, postrádají tu pravou vášeň. Pořád aby je jeden ke všemu přemlouval.“

„Neznám sice holky z Uher, ale pokud jde o ty naše, nemohu si je vynachválit,“ ozval se Blasius.

„Co vy, důstojný otče, jako mnich můžete vědět o ženském plemeni?“ namítl Gejza.

„Možná byste se divil, pane setníku,“ ušklíbl se Protiva. Zambó se na františkána udiveně podíval, rychle se přežehnal křížem, otočil koně a zvolal: „Bůh vás opatruj, vzácní páni!“ A rozjel se směrem ke královskému paláci.

„Hej!“ křikl zatím Blasius na vousatého služebníka Jindřicha z Rožmberka. „Nekoukej a pomoz mi dolů z koně.“ Vousáč se nasupil: „Co si to dovolujete? Jak to mluvíte s hofmistrem rožmberského domu?“ Popošel k Blasiovi, přísně se na něj podíval, dal si ruce v bok, ale takřka vzápětí se rozzářil: „Ale jistě, pane, hned vám podám ruku. To bude mít váš pan bratr radost.“

„Jen aby,“ šklebil se už na zemi františkán a bouřlivě objal hofmistra Hynka z Přídolí. „Jsem moc rád, že tě vidím.“

„A vaši průvodci jdou také k Jeho Jasnosti panu Jindřichovi?“ zajímal se vousáč.

„Přátelé prominou, s Blasiem půjdu jenom já,“ ozval se Jakub Protiva a hbitě seskočil z koně. Pak se otočil na Jindřicha ze Všetat a Šimona Teříška: „Pán z Růže si vás jistě pamatuje jako služebníky krále Václava, a asi by nebylo nejvhodnější mu hned vyklopit, oč nám jde. Juro,“ řekl čeledínovi, „ty také počkáš tady.“

„Kdybychom se mohli něčeho napít, také naše koně by potřebovali nakrmit,“ ozval se Šimon.

„Nebojte se, pánové,“ uklidňoval je Hynek z Přídolí, „postarám se o vaši žízeň i vaše koně. Nejdříve však uvedu tady ty dva k nejvyššímu purkrabímu.“

Jindřich z Rožmberka právě cosi diktoval svému písaři. Blasius opatrně nahlédl do dveří a pak nahlas opravil bratrův diktát.

„Pro Boha svatého, co ty tady děláš? Pojď sem a dej se obejmout!“ Jakub ve dveřích rozpačitě přešlápl při pohledu na dojemný obrázek bratrské lásky. V duchu ho napadlo, že kdyby se tak k sobě chovali lucemburští bratři Václav a Zikmund, mohlo by být v království lépe. Vždyť Blasius a Jindřich byli stejně nevlastními bratry jako králové český a uherský.

„Á, pán z Protivce!“ všiml si nejvyšší purkrabí Blasiova společníka. „Zase jste na stopě nějakého darebáctví?“

Jakub se zatvářil rozpačitě: „Ne tak doslova, Vaše Jasnosti.“

„To jsem rád. Nerad bych kvůli vám zneužíval svoje momentální úřední postavení.“

„Ani bych si nedovolil něco takového od vás žádat,“ usmál se Protiva.

„Jen dejte pokoj, vy si dovolíte cokoliv,“ zamračil se Rožmberk. Otočil se k písaři a nařídil mu: „Můžeš jít. Pro dnešek jsme skončili. A pošli sem panoše, ať přinese víno. To nejlepší, co tam najde.“ Gestem pak vyzval své hosty, aby se posadili.

Kancelář purkrabího nenabízela žádné zvláštní pohodlí. Jindřich z Rožmberka se uvelebil v křesle s vysokým vyřezávaným opěradlem a na Blasia a Jakuba zbyly dvě malé stoličky.

„Tak to vysypte! Co vás za mnou přivedlo? Vy, pane z Protivce, pokud vím, už nejste novoměstským rychtářem. Proč jste si tedy připjal meč a vyrazil do metropole království? A co ty, Blasie, vždycky mě vyhledáš jen tehdy, když něco potřebuješ. Chceš peníze? Máš je mít. Nenechám bratra, byť nevlastního, hladovět.“

„Nechci peníze, Jindro,“ odsekl františkán dotčeně.

„Víš dobře, že jsem je nikdy nechtěl. Spíše mi řekni, jak ses ty zapletl do téhle podivné záležitosti a proč podporuješ uherského krále?“

„Kdybys nebyl můj bratr, věř, že bych tě odtud nechal za takové řeči vypráskat. Převzal jsem tento úřad proto, aby se věci v Českém království změnily k lepšímu. Víš dobře, že už jednou jsme Jeho královskou Milost zajali a připomenuli jí, aby se neopírala o všelijaké zbohatlíky a neurozené příživníky, ale o pány z dobrých českých rodů. Neposlechla nás, na rozdíl od svého bratra, který našim požadavkům rozumí a nejde mu o nic jiného než o ochranu lucemburského dědictví.“

„Krásně řečeno. Proto se tady také roztahují jeho Kumáni, že?“ rýpl si Blasius.

„Do které krčmy si chodíš pro tyhle názory, bratříčku?“ zprudka se otázal Rožmberk. „Nestudoval jsi přece na vlašských učeních, abys pak přejímal názory nějaké otrhané chátry! Nebo ti vypité víno a medovina už doslova zatemnily rozum, jako se to stalo králi Václavovi?“

„Když jste, Jasnosti, zmínil Jeho královskou Milost, co je s ní? Vězníte ji snad na Krumlově jako léta Páně 1394?“ zeptal se otevřeně Protiva.

Pán z Krumlova se hlasitě rozesmál: „To jste mě tedy pobavil, Jakube. Najal vás snad někdo, abyste Jeho Milost našel a přivedl zpátky na trůn? Snad pan Huler, kterého bych nejraději vsadil do Bílé věže, kdybych ho měl po ruce?“

Protivovi až zatrnulo, jak snadno ho Rožmberk odhalil. Původně zamýšlel zeptat se na krále Václava jen nenápadně a jaksi mimochodem na okraji rozhovoru, ale Jindřich byl všemi mastmi mazaný lišák a okamžitě pochopil, oč mu jde. Ne nadarmo byl hlavou české panské protikrálovské opozice. Jakubovi nezbylo než pokorně zacouvat a otevřeně přiznat skutečný důvod, proč nejvyššího purkrabího vyhledali: „Máte pravdu, Jasnosti, nemá smysl něco skrývat. Obrátili jsme se na vás prostě proto, abychom pomohli vrátit našemu království jeho krále.“

„Raději špatný král než žádný, že?“ Rožmberk se pobaveně šklebil. „A že ho hledáte zrovna vy, který jste měl vždycky s královskými oblíbenci nemalé trable. Že byste se nečekaně přidal na stranu svého úhlavního nepřítele, pana Hulera? To si nemyslím, nejspíš vás něčím vydíral.“

„Máš pravdu, Jindro,“ pokýval hlavou Blasius. „Huler mě nejdříve unesl na Orlík…“

„Ten lotr!“ vybouchl pán z Růže.

„Uklidni se, neměl jsem se špatně, s orlickým purkrabím jsme koštovali víno, zato tady Jakub si myslel, že mi jde o krk, a Hulera poslechl.“

„To je věru zábavná historka, ale co chcete ode mne?“

„Vědět, kde je král Václav,“ odpověděl františkán zcela otevřeně.

„Ale já to přece nevím. Nesedí ani v Bílé věži, ani ho nedržím v krumlovských sklepích, i když by si to zasloužil. Vím jenom, že král Zikmund odjel z Prahy. Snad si vzal bratra s sebou, nemohu říct, nedoprovázel jsem ho. Vím, že chtěl odjet co nejnápadněji, a proto tady nechal celý oddíl jízdních Kumánů, a já mám teď s nimi potíže. Včera se porvali v nějaké krčmě na Menším Městě pražském a pak si chtěli krčmáře opékat na rožni. Naštěstí k tomu nedošlo. Já se mohu spolehnout jen na své rožmberské zbrojnoše. Myslíte, že kdyby se vrátil král Václav, bude všechno lepší, pivo bude lacinější a holky krásnější? Hloupost. Dokud Jeho královská Milost nepřijde k rozumu, nic se nezmění. Ale bojím se, že o rozum dávno přišla.“

„Víc nám nepovíte, Jasnosti?“ zeptal se ještě naposled Protiva, ale právě v té chvíli se otevřely dveře a objevil se panoš v žlutozeleném kabátci a nohavicích a přinášel podnos s konvicí vína a třemi číšemi, posetými drobnými skleněnými perličkami.

„Než vám něco řeknu, napijeme se spolu, ne? Vždyť jsem svého bratra neviděl od té doby, co vás málem popravili v Prachaticích. Nu, chvála Bohu, stále žijeme, víno nám chutná a holky se nám líbí. Nejvíc tady františkánovi, který musí dohánět to, co zakladatel jeho řádu, svatý František z Assisi, zanedbal, že?“

„Nerouhej se, Jindro,“ napomenul pána z Růže Blasius.

„To mi říkáš ty, taková nádoba všech možných hříchů a skvrna katolické církve? Kdybys věděl, co o takových, jako jsi ty, říká ten nový kazatel v Betlémské kapli…“

„Myslíš Jan Hus? Znám ho. Trochu nudný patron. Občas se spolu sejdeme U Zelené žáby a považ, on pije jen vodu.“

„Hrůza. Určitě ho jednou nějaký příští papež prohlásí za svatého,“ smál se Jindřich z Rožmberka.

„Však dříve mistr Jan také patříval k zdatným údům pijáckého cechu, ale pak tuze onemocněl, až se z toho trochu pomátl.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na straně českého krále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.