Marco Malvaldi

Velikost člověka

Elektronická kniha

© Marco Malvaldi, 2018

Translation © Sára Flemrová, 2020

© PROSTOR, 2020

Cover picture © Adobe Stock Photos, 2020

ISBN 978-80-7260-455-5

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2020

Věnováno

Giovanně Baldini, Luise Sacerdote,

Marcelle Binchi, Lie Marianelli

Všem vyučujícím ze státních škol

DRAMATIS PERSONAE

DÍLNA

LEONARDO, SYN PANA PIERA DA VINCI: malíř, sochař, architekt, dvorní vynálezce se silným sklonem k fantazírování. Zkrátka génius.

GIAN GIACOMO CAPROTTI ŘEČENÝ SALAÌ: učeň v Leonardově dílně, oblíbený žák, zloděj, lhář, paličák, nenasyta. Ale má i záporné vlastnosti.

MARCO D’OGGIONO, ZANINO DA FERRARA, GIULIO NĚMEC: další žáci génia z Vinci.

RAMBALDO CHITI: Leonardův bývalý žák a k jeho smůle se to bývalý týká spousty dalších věcí.

CATERINA: Leonardova milující matka, s notářem Pierem da Vincim syna zplodili, když byli ještě mladí a nezkušení. O našeho hrdinu si dělá veliké, až přehnané starosti a je jí vlastní také přílišná upřímnost.

DVŮR

LUDOVICO IL MORO: vévoda z Bari a vládce Milána, metr devadesát machiavelské tělesné konstituce, syn Francesca Sforzy. Není si jistý, jestli je lepší rozkazovat, nebo souložit, ale obojí ho moc baví.

FRANCESCO SFORZA: už dvacet sedm let v pánu, ale přesto stále přítomný otec Ludovica il Mora. Na jeho počest se chystá olbřímí bronzová jezdecká socha.

GIACOMO TROTTI: vyslanec, oči i uši vévody z Ferrary Ercola I. d’Este. Navzdory pokročilému věku schopný tlumočník života u dvora. Možná trochu špion, ale za to ho taky platí.

BEATRICE D’ESTE: dcera vévody z Ferrary a manželka Ludovica il Mora, tučné postavy i věna, naivní, ale ne natolik, aby si nevšimla častého šustění sukní na chodbách hradu.

ERCOLE MASSIMILIANO: maličký syn il Mora a Beatrice. Jsou mu dva, ale už je šlechtic.

TEODORA: chůva malého Ercola Massimiliana.

MAXMILIÁN HABSBURSKÝ: Vídeňan, císař Svaté říše římské. Není v paláci, ale jako by tam byl.

BIANCA MARIA SFORZA: neteř Ludovica il Mora, má se vdát za Maxmiliána o příštích Vánocích.

LUCREZIA CRIVELLI: současná Ludovicova milenka, Leonardo jí namaluje portrét známý jako La Belle Ferronnière. Ale nemusíte to nikde vytrubovat.

GALEAZZO SANSEVERINO: hrabě z Caiazza a z Voghery, věrný zeť Ludovica il Mora, muž činu a železných zásad. Ze tří Galeazzů v románu je to ten nejdůležitější.

BIANCA GIOVANNA SFORZA: jeho manželka, nemanželská dcera Ludovica il Mora.

AMBROGIO VARESE DA ROSATE: Dvorní astrolog, v purpuru oděný. Odborník na pohyby hvězd, nejsvědomitější výrobce horoskopů. S oblibou říká, že v předpovědích je nejdůležitější předpovědět událost, nebo datum, ale nikdy obojí najednou.

PIETROBONO DA FERRARA: hlavní sok Vareseho da Rosate.

MARCHESINO STANGA: správce dvorní pokladny, oficiální směnečník, neoficiální prudič.

BERNARDINO DA CORTE: kastelán.

REMIGIO TREVANOTTI: sluha.

ASCANIO MARIA SFORZA VISCONTI: kardinál, bratr Ludovica il Mora. Tehdy ještě neexistoval zákon o střetu zájmů.

GIAN GALEAZZO MARIA SFORZA: právoplatný vévoda z Milána, neboť je synem Ludovicova staršího bratra Galeazza Marii, který byl pár let předtím zavražděn. Poté, co se strýc Ludovico po dobrém pokusil vládnout místo něj a u příležitosti jeho svatby uspořádal Oslavu ráje, jejíž velkolepou scénografii svěřil právě Leonardovi, laskavě Giana Galeazza zavřel na hradě ve Vigevanu.

ISABELLA ARAGONSKÁ: jeho manželka. Vůbec se neukazuje a je to tak lepší.

BONA SAVOJSKÁ: manželka Galeazza Marii a matka Giana Galeazza Marii Sforzy, jakožto i regentka milánského vévodství, dokud ji Ludovico nezavře do věže hradu, která ponese její jméno.

CICCO SIMONETTA: její nejvěrnější rádce a schopný státník, který za svou věrnost Boně zaplatí hlavou (doslova).

CATROZZO: poměrně významný dvorní trpaslík, polyglot. Vulgární, jak se na každou opravdovou hvězdu žertů a zábavných scének sluší a patří.

CARMAGNOLSKÝ PALÁC

CECILIA GALLERANI: velmi vzdělaná a distingovaná žena, již Ludovico zachránil před osudem řádové sestry a udělal z ní svou mladičkou favoritku. V nedávné době, poté co se dozvěděl, že ji přivedl do jiného se stavu, se il Moro osobně postaral, aby se provdala za hraběte Carminatiho de Brambilla, řečeného Bergamini. Cecilia je Dáma s hranostajem, kterou dodnes můžeme obdivovat v Krakově.

CESARE SFORZA VISCONTI: nemanželský syn Ludovica il Mora a Cecilie. Je maličký, jsou mu sotva dva, ale již vlastní solidní nemovitosti: když se narodil, otec mu daroval Carmagnolský palác – to je ten, kde dnes sídlí divadlo Piccolo Teatro di Milano.

TERSILLA: veselá a hovorná společnice Cecilie Gallerani.

CORSO: komorník Cecilie Gallerani.

FRANCOUZI

JEHO NEJKŘESŤANŠTĚJŠÍ VELIČENSTVO KAREL VIII.: francouzský král. Slabého těla i ducha, nikdy se neúčastnil žádné bitvy, ale pořád žvaní o válce, o invazi do Itálie a dobytí Neapole. Jak se říká, vyzbrojme se a jeďte.

LUDVÍK Z VALOIS: vévoda z Orléansu, jeho bratranec, budoucí kondotiér v tažení na neapolské království, tajně si dělá nároky na milánské vévodství (jakožto potomek Valentiny Visconti, své babičky).

PHILIPPE, VÉVODA DE COMMYNES: francouzský vyslanec v Itálii, spřáhnutý s vévodou z Orléansu.

ROBINOT A MATTENET: ošklivý a krásný. Nešikovní poskokové vévody de Commynese, mají v Miláně tajný úkol.

PERRON DE BASCHE: rodák z Orvieta, později vyslanec Jeho Nejkřesťanštějšího Veličenstva Karla VIII. a vévody z Orléansu.

CARLO BARBIANO DI BELGIOIOSO: vyslanec Ludovica il Mora na francouzském dvoře.

JOSQUIN DES PREZ: dvorní skladatel v Morových službách, hudební génius z masa a kontrapunktů.

OBCHODNÍCI

ACCERRITO PORTINARI: otylý představitel Medicejské banky, lačný bifteků a prašulí.

BENCIO SERRISTORI: společník pana Accerrita, neúnavný pracant, ovšem s výjimkou svátků.

ANTONIO MISSAGLIA: vyhlášený zbrojíř, módní návrhář kovů a Leonardův přítel.

GIOVANNI BARRACCIO: obchodník s vlnou.

CLEMENTE VULZIO, CANDIDO BERTONE, RICCETTO NANNIPIERI a ADEMARO COSTANTE: obchodníci s vlnou, hedvábím, jehlami a kamencem, kteří mají pohledávky u Medicejské banky.

CÍRKEV

FRANCESCO SANSONE DA BRESCIA: představený františkánského řádu.

GIULIANO DA MUGGIA: františkánský kazatel.

DIODATO DA SIENA: převor jezuatů (tedy dnes již zaniklé Kongregace Kristových chudých od svatého Jeronýma), houževnatý pastýř svého stáda.

GIOACCHINO DA BRENNO: jezuatský mnich a neoblomný kazatel, řečník k lidu a narušitel klidu.

ELIGIO DA VARRAMISTA: jezuatský mnich a zkušený grafolog, odborník na směnky a úvěrní listy, bývalý bankéř, který se obrátil na víru na cestě do Milána.

GIULIANO DELLA ROVERE: kardinál, který ještě tak docela nestrávil fakt, že byl papežem zvolen jeho rival Borgia, Alexandr VI.

Talent se podobá střelci, který trefí cíl,

jejž ostatní nemohou zasáhnout; génius tomu,

kdo zasáhne cíl, který nemohou ani dohlédnout.

ARTHUR SCHOPENHAUER

Prolog

Muž se na okamžik zastavil, než vstoupil.

Bylo zbytečné se ohlížet, aby se pokusil zjistit, jestli ho někdo nesledoval. Vstup do hradu se tyčil v jedné ze starých částí Milána, u vlhké a temné cesty, kam bylo možné dorazit jen po dalších vlhkých a temných cestách, a i kdyby se mu někdo pověsil na paty, už dávno by se mu ztratil, třebaže měl na sobě šat z nápadné růžové látky.

Po pravdě řečeno se nezřídka bál, že se ztratí i on sám. Už jednou se stalo, že se ve spleti uliček kolem hradu nedokázal zorientovat. Částečně si za to mohl sám, to je jasné, nikdy totiž neměl zrovna dobrý orientační smysl. Částečně za to mohlo to město, které tak špatně vyrostlo, bez plánu, bez formy, bez vize. To město by se mělo přeprojektovat, od hlavy až k patě. Zorganizovat opravdu jinak. Úplně jinak. Způsobem, jaký svět neviděl. Město na více úrovních, například. Odzdola nahoru, od vody směrem k nebi. Město jako opak domu, kde chudí bydlí ve vzduchu a páni na zemi, jako na římských ostrovech popsaných u Vitruvia. Francesco di Giorgio udělal dobře, že ho přeložil z latiny, opravdu to stálo za to. Skvělá koupě, ta kniha. Stála ho celé jmění, ale vnukla mu spoustu…

Muž v růžovém oděvu se probral a uvědomil si, že se ztratil – ale jen ve vlastních myšlenkách. Což se mu stávalo často a představovalo to zdaleka nejlíp strávené chvíle jeho dne. Ale teď nebyl vhodný čas oddávat se fantazírování. Teď bylo třeba jednat.

Muž klidně, třebaže klidný nebyl, zabušil na vrata. Takřka vzápětí se ozvalo vrzání, ohlašující, že mu otevírají, předsíňka se mu ve tmě halící ulici jevila téměř zářivá.

Jediné slovo.

„Vstupte.“

A muž vstoupil a tmu nechal za sebou.

Začátek

První věc, které si člověk všiml, když vstoupil do Radního sálu, byla, že je tam málo světla.

Přestože byla sotva půlka října, v Miláně už byla zima, a ještě než se do hradu vrátilo panstvo ze sídla ve Vigevanu, sluhové již opatřili okna bílými plátny napuštěnými terpentýnem, který je dělal co nejprůsvitnějšími, a ta do sálu vpouštěla zvenčí jen málo světla, ale zato skrz ně nebylo vidět nic z toho, co se dělo uvnitř. Obyvatelé hradu ho znali jako sál Scarlionů, a to kvůli červenobílým dekoracím, kterým se tak říkalo, ale pro všechny ostatní, tedy pro většinu milánských obyvatel, to byl Radní sál: sál, kde se pravidelně scházela tajná Rada. Šest osob, šest nejmocnějších lidí v Miláně plus jejich pán, ten nejmocnější ze všech.

„Uveďte dalšího, kasteláne.“

Bernardino da Corte, kastelán milánského hradu, přikývl, přitáhl k sobě těžké dřevěné dveře a přitom ohlašoval:

„Jeho excelence představený františkánského řádu, Francesco Sansone da Brescia.“

Úterky a pátky byly vyhrazeny audiencím. Byly to dny, kdy Ludovico il Moro čili Mouřenín, vévoda z Bari, ale navzdory tomu pán Milána, popřával sluchu i pozornosti komukoli, kdo o ně stál a chtěl vyřešit nějaký problém. Mohlo jít o jakýkoli problém a o jakéhokoli milánského občana – to znamená o kohokoli, kdo platil daně, jež Moro nařídil, kromě těch, jimž sám laskavě povolil je neplatit. A Miláňan, který platil daně, měl určitě právo být vyslechnut, mimo jiné i proto, že těch daní platil hodně.

Ale představitel františkánského řádu nebyl milánský občan, a nebyl to ani jakýkoli občan. Logicky by tedy neměl mít právo nárokovat si ani jedinou minutu z drahocenného času, který Moro věnoval svým poddaným a během nějž naslouchal prosbám chudáků, místo aby vnucoval svou vůli vzpurným vyslancům, bujným ořům nebo svolným služtičkám. Ovšem odmítnout audienci představenému řádu, jenž tam přišel jako obyčejný poddaný, by podle zdravého rozumu byla hloupost.

A Ludovico il Moro, vévoda z Bari a pán Milána, nebyl hloupý ani trochu.

„Jaká čest,“ řekl il Moro usazený na trůně, „představený františkánského řádu žádá o audienci jako poddaný. Čemu vděčíme za tak skromnou návštěvu?“

„Já jsem obyčejný františkán, Vaše Výsosti,“ odpověděl Francesco Sansone, „a nejsem zvyklý na pocty a pozlátko. A navíc, záležitost, kterou hodlám předložit jasnozřivosti Vaší Výsosti, vyžaduje tak málo času, že by bylo nestoudné žádat vás o soukromou audienci.“

Vítejte v renesanci, kde se každá věta odměřuje a nakrucuje jako klenot, každé jedno slovo se odvažuje na váze a šperk se pak staví na odiv, aby se předvedla nikoli jeho krása, nýbrž moc toho, kdo ho nosí. A kde je třeba posuzovat význam jakékoli promluvy na základě toho, kdo ji pronáší, kdo ji poslouchá, kdo je přítomen v místnosti a kdo není, která jména zazní, a hlavně která nezazní.

V podstatě, když Ludovico il Moro mnicha přijal, neoslovil ho jménem, nýbrž titulem, a ocenil, že ho navštěvuje jako prostý poddaný; což znamenalo, že mnich, jakožto hlava františkánů, je jemu i zbytku Rady úplně u prdele. Na což řeholník odpověděl, že by věděl o docela jiných způsobech, oficiálnějších, obřadnějších a nelítostnějších, jak si získat Morovu pozornost, a oslovil ho Vaše Výsosti, nikoli vévodo, čímž mu připomněl, že pro většinu Itálie je Ludovico jen obyčejný uchvatitel.

„To jsem rád, otče,“ odpověděl il Moro. „Tak tedy mluvte. Rada i já jsme připraveni vás vyslechnout.“

„Vaše Výsosti… odpusťte, nevidím Jeho Eminenci biskupa z Coma. Doufám, že není indisponován.“

„O indispozici nejde, otče. Nedávno jsme snížili počet radních, jelikož čtyřicet dva lidí bylo pro takový úřad opravdu příliš, i vzhledem k tomu, že příčiny a motivace k audiencím se během minulého roku výrazně snížily.“

Jistě, mohl by poznamenat mnich, jestliže předtím bylo čtyřicet dva příliš mnoho, možná, že nynějších šest je zas příliš málo – nehledě na to, že mezi těmito šesti nebyl žádný představitel církve, což sotva mohla být náhoda. Otec Sansone si odkašlal, znovu.

„Vaše Výsosti, jsem zde na žádost našeho řádu, zda byste mohl přehodnotit případ bratra Giuliana da Muggia, který nadále káže v rozporu s regulemi svého řádu a s tím, co hlásá Písmo svaté.“

„Nevím dost dobře jak, otče,“ odpověděl il Moro poté, co zrakem spočinul na každém členovi Rady.

„Pán Milána že by nevěděl, jak umlčet jednoho ubohého františkána?“

Člověk zajisté nemusí být zdatný exegeta, aby pochopil význam františkánovy otázky plný narážek, především toho podmiňovacího způsobu. A jestli si ho uvědomil čtenář, sotva mohl uniknout kterémukoli členovi Rady. Nebo Ludovicu il Morovi.

„Bratr Giuliano byl již zatčen a souzen, je tomu šestnáct měsíců, z vašeho vlastního popudu. Jelikož nejsem představeným náboženského řádu, přikázal jsem, aby byl proces přezkoumán, čímž jsem pověřil Jeho Excelenci arcibiskupa Arcimboldiho. Víte moc dobře, jak proces dopadl.“

Otec Sansone se zhluboka nadechl.

Fraškovitý proces s Giulianem da Muggia byl Morovým opravdovým mistrovským dílem. Všichni svědci, čirou náhodou laici a čirou náhodou příslušníci Ludovicova dvora, řeholníkova kázání nadšeně vychvalovali a jeho útoky na římskou církev zlehčovali, nebo předstírali, že si je nepamatují. Což by nakonec bylo to nejmenší.

Bratru Giulianovi nestačilo říkat, že římská kurie je zkorumpovaná, světská, upadající a odporná; to dělala už spousta lidí, včetně toho dominikána s ukňouraným hlasem Girolama Savonaroly, který se proslavil jako znamenitý sejček, když předpověděl smrt Lorenza Medicejského a další pohromy, které se do puntíku vyplnily.

Kdepak, bratr Giuliano tvrdil, že církev lombardské metropole se od té římské může osamostatnit. Jako Savonarola, který usiloval o nezávislost klášterů; akorát že tenhle chtěl přesvědčit Milán, aby se odtrhl od Říma. Milán, město, které se viditelně stávalo nejbohatší provincií na italském poloostrově, místo, které přitahovalo ty největší umělce, které získávalo pro blízkou univerzitu v Pavii ty nejlepší lékaře a nejvýznamnější matematiky tím, že je královsky platilo.

A to se podle otce Sansona a podle jednoho jeho vlivného kolegy, který seděl na římském stolci, nesmělo stát. Proto se snažil bratra Giuliana zarazit. Čím míň se o jistých věcech mluví, tím líp, a františkán, který hromovým hlasem volá po odtržení ambrosiánské církve od té římské, a to jakýmikoli prostředky – teda kromě bagrů, ty tehdy ještě neexistovaly –, nebyl, řekněme, to pravé ořechové.

Ale proces zahájený Sansonem byl ovlivněn il Morem se zcela renesanční dovedností. Dvorní básníci zkomponovali sloky, které se recitovaly po celém městě; všude, v ulicích kolem Broletta a podél kanálu Naviglio, jste mohli zaslechnout Bellincioniho sonet Nejkřesťanštější Milán a sestinu jakéhosi Giacoma Alfieriho, tehdy velice slavného, ale dnes právem zapomenutého, které děkovaly nebesům, že Milánu seslala bratra Giuliana. Obě skladby byly příšerné, ale účinné. Il Moro si naklonil poddané ještě dříve než dvůr a kurii sevřel do kleští mezi vlastní vědomou vůli a tupou vůli lidu.

„Vím dobře, že bratr Giuliano byl křesťansky zproštěn viny,“ řekl otec Sansone poté, co se znovu pěkně zhluboka nadechl. „Bratr Giuliano je odvážný muž a jeho kázání jsou podněcována velkým zápalem. Velkým zápalem a velkou láskou k jeho stádu. Bratr Giuliano je člověk, který umí promlouvat k lidem, protože říká to, co lidé chtějí slyšet.“

Čímž řeholník Ludovicovi zákeřně připomínal, že přízeň lidu je vrtkavá. A v dané chvíli už lid nebyl zcela na Morově straně.

Daň ze soli a další nedávné poplatky lidé nepřivítali zrovna nadšeně a Ludovicova popularita už nebyla tak vysoká jako kdysi. Kdyby existovaly průzkumy veřejného mínění, úterní ranní zasedání by pravděpodobně začínala předběžnou poradou, při níž by se zanalyzovala podpora voličů a vhodně by se nasměrovaly Morovy kroky. Ale v té době byla statistika ještě na houbách, průměrného občana zatím nevynalezli a lid mohl vyjádřit vlastní vůli jen jásotem. Anebo vzpourou.

„A bratr Giuliano, který je prudce inteligentní,“ pokračoval otec Sansone, „může být těžko umlčen. Když káže v kostele San Francesco Grande, je tam úplně plno. Lidé si ho přicházejí poslechnout zdaleka a odcházejí podníceni. Možná by bylo vhodné…“

Co by bylo vhodné, se ovšem otci Sansonovi nepodařilo říct, protože v tu chvíli Ludovico vstal ze židle.

Kdybychom se nacházeli poblíž města Lodi, Ludovico il Moro by měřil přibližně čtyři lokty látky a jednu dlaň; kdybychom ho však chtěli změřit podle místního zvyku, měl by il Moro na délku necelé tři milánské lokty. V jednotkách desítkové metrické soustavy měřil milánský vládce metr devadesát, což spolu s ledovým pohledem a dlouhým a strohým šatem z černého brokátu zaručovalo, že když Ludovico il Moro vstal, šla z něj opravdu hrůza.

Poté co se Ludovico zvedl, došel pomalu k františkánovi a jemně ho uchopil za loket.

„Pojďte, nejjasnější otče,“ řekl laskavým hlasem, ale jako člověk, který si uvědomuje, že vzbuzuje respekt. „Chci vám něco ukázat.“

A stále za loket odvedl strohého, ale velice vyděšeného řeholníka přes celý sál, až došli k velkolepé mapě města vyobrazené na zdi.

„Vidíte, nejjasnější otče, Milán je kolo.“ Morova ruka načrtla velikánská kruh a ukázala na mapě zdi chránící město, načež zabodla prst doprostředka, na místo, kde se nachází Dóm. „Milán je kolo a jeho církev je jeho střed. Masivní, pevný a pěkně rovný střed. Ale víte, co se stane, když tato církev zůstane nehybná?“

Morův prst začal kreslit stále menší kruhy, až se stáhnul do spirály kolem Dómu, kde se zastavil.

„Kolo se může točit a točit a pořád točit, ale ten, kdo tam žije…“ il Moro rozepjal ruce, „… nikam nedojede.“ Načež položil pravici františkánovi na rameno, přátelsky, ale i ztěžka. „Rozumíte, nejjasnější otče?“

„Rozumím, rozumím, pane vyslanče. Prosím vás, netrapte se tím. Ujišťuji vás, že už jsme viděli horší věci.“

„Mohu se jen omluvit za ten politováníhodný stav, v němž se zde ukazuji, ale…“

Giacomo Trotti, vyslanec ferrarského vévody Ercola I. d’Este na dvoře Sforzů, byl obvykle jednou z nejnoblesnějších a nejvážnějších osob v celém Miláně. Jenomže vážnost a noblesa jdou často ruku v ruce s přiměřeným zevnějškem, a když na vás vylijí nočník, jsou tyto kvality značně poškozeny. Bohužel, když se starý vyslanec ubíral ke Carmagnolskému paláci na pravidelný úterní hudební dýchánek v salonku Cecilie Gallerani, byl skutečně zasažen jakýmsi neomalencem, který vyprázdnil nočník z okna bez velkých okolků a bez obvyklého: „Pozooor!“, co i ti méně vychovaní křičeli směrem na ulici, aby se lidé mohli vyhnout nechtěným sprškám hoven.

„Ale no tak, pane vyslanče, tím se netrapte.“ Cecilia Gallerani kývla a jedna z komorných, které čekaly vzadu v místnosti, s nepřirozenou grácií přišla blíž. „Odveďte pana vyslance Trottiho do západního pokoje a postarejte se o něj. Určitě nezačneme bez vás, pane vyslanče.“

„Nevím, jak vám poděkovat, hraběnko…“

„Tak, že se honem převléknete a připojíte se k nám, abychom se mohli těšit vaší společnosti,“ odpověděla Cecilia s úsměvem. „Tersillo, buď tak hodná.“

Načež stále s úsměvem zmizela za dveřmi, aby přikázala hudebníkům, ať ještě chviličku počkají. Giacomo Trotti, vyslanec z Ferrary, se ještě okamžik díval na dveře, za nimiž se Cecilia Gallerani ztratila. Jako vždycky ji začal mimoděk srovnávat s tou, která byla teoreticky jeho chráněnkou a krajankou. A jako vždycky se toto srovnání ukázalo být nemilosrdným.

Na jedné straně stála křehká a éterická Cecilia Gallerani, stále tak krásná jako na portrétu, který jí před lety zhotovil mistr Leonardo, klidná a zároveň přísná, mírně natočená do strany, jako by si všimla očekávaného příchodu svého milence neboli toho Ludovica il Mora, o němž byla řeč před chvílí, a při čekání hladila hranostaje na svém klíně. Na druhé straně byla ta zavalitá a otravná holčička, která žel bohu slyšela na jméno Beatrice d’Este a byla to zbožňovaná druhorozená dcera jeho pána Ercola. Ano, holčička, možná jemných způsobů, ale rozhodně tvrdého srdce, které vyslanec ve svých vnitřních monolozích přezdíval Bědatrice – na tu přezdívku se však téměř neodvažoval pomyslet, natožpak ji říct nahlas. Zato všichni ostatní ji zbožňovali: otec, sestra, matka a spousta dalších, jen vyslanec Giacomo Trotti mezi ně určitě nepatřil.

„Pojďte, Excelence,“ řekla mladá Tersilla Trottimu a posunkem mu naznačila kudy, ale z pochopitelných důvodů se od něj držela dostatečně daleko. „Určitě vám najdeme padnoucí šaty, nemějte obavy.“

Beatrici zbožňovalo tolik lidí a až donedávna také il Moro, jehož zachvátila upřímná a vášnivá láska poté, co ho ona chytila do pasti pomocí jedné z nejjistějších a nejosvědčenějších metod, které ženy všech národností a společenských vrstev používají celá tisíciletí, a sice že mu nedala, přestože ti dva byli svoji už několik měsíců.

„Tady je to,“ řekla dívka, vstoupila do jedné místnosti a rozhodně zamířila k truhle, z jejíhož boku vykukoval podivný dřevěný předmět připomínající kormidlo. „Tady uvnitř jsou šaty pana hraběte. Manžel paní Cecilie je menší než vy, ale myslím, že tu pro vás snadno nalezneme něco vhodného.“

Il Moro ovšem dokázal svoje pudy ukojit. Trotti si všiml, že často, během slavnostních hostin – což znamená přibližně každý den –, mizí il Moro z banketu a vrací se tam asi za hodinku se spokojeným úsměvem. Stačilo jen pár dnů, aby pochopil, že pár minut předtím, než Ludovico vstane od stolu, přijíždí čirou náhodou k věži Rocchetta Cecilia Gallerani, pokaždé ve stejný čas. A tak zatímco si vzpurná ženuška pochutnávala na pečeném mase, Ludovico il Moro ukájel své choutky na maso čerstvé.

„Vezměte si klidně tenhle,“ řekla dívka a vytáhla z truhly brokátový šat, jenž by byl těsný i muži o polovinu menšímu než Trotti, který přitom nebyl žádný obr. „Myslím, že vám padne jako ulitý.“

Pak Cecilia Gallerani otěhotněla. A Ludovico, kterému se, jak jednou řekl Trottimu, „těhotné ženy hnusily“, se s ní rázem přestal scházet. Zároveň začal stále častěji navštěvovat svou mladou manželku v jejích komnatách, v noci, poté co sešel po strmém schodišti mezi podlažími, oděný jen do lehké hedvábné košile, kterou si ale skoro hned sundal. I tohle se Trotti dozvěděl přímo z Morových úst, neboť ten své soulože popisoval a nešetřil přitom detaily.

Tato bezostyšnost v soukromých záležitostech nás nesmí udivovat; v renesanci sex mezi manželi rozhodně nebyl soukromou záležitostí, pokud byl jeden z nich vládcem nebo následníkem trůnu. Kdybyste se zeptali Trottiho, mohl by vám vyprávět o tom, jak ve Ferraře Alfonso d’Este strávil svou svatební noc s Annou Sforzou v přítomnosti Francesca Gonzagy, aragonského vyslance Simonotta da Belpietro a čtyř nebo pěti dvořanů, kteří Alfonsa nejprve svlékli a pak ho uložili do postele vedle mladé nevěsty; jenomže Alfonso nechtěl o naplnění manželství ani slyšet a neustále vylézal z postele, možná ho děsila ta spousta lidí v jeho pokoji, anebo byl možná ve své neznalosti světa přesvědčený, že číča kouše. Bylo tedy na Gonzagovi, aby dal situaci do pořádku, a ten zahnal mladičkého šlechtice do peřin doslova holí, a běda jestli vyleze dřív, než něco spáchá.

„A nakonec něco na nohy,“ řekla Tersilla a vytáhla z truhly dlouhé punčocháče devíti barev ve francouzském stylu.

Příšerné hadry. Ani Trotti, který si na módu moc nepotrpěl, by si nikdy nedovolil třeba jen kráčet vedle člověka, co by měl takové oblečení, a dnes si je musel vzít na sebe sám.

Na druhou stranu, když se nám něco hnusí, tak se nám to hnusí.

A tak když i Beatrice v důsledku Morových nočních návštěv otěhotněla, začal si Trotti okamžitě dělat starosti. Bylo jisté, že zatímco manželka kyne, milánský vládce se jí nedotkne ani malíčkem v rukavici a své pudy bude uspokojovat jinde. A proč ne znovu u Cecilie Gallerani, která byla stále nejkrásnější ženou v Miláně a k níž, jak tvrdili mnozí, Mora nadále poutal upřímný a trvalý cit? U Cecilie, která vedle Beatrice vypadala jako diamant vedle kolečka salámu?

Trotti se sklíčeně podíval na šaty, které mu připadly. Ve Ferraře by radši zůstal zalezlý doma, než aby si oblékl něco podobného. Ale Milán nebyl Ferrara.

V Miláně jezdili muži na mulách, zatímco ženy, zámožné ženy, cestovaly ve vozech, které vypadaly jako kříženci oltářního obrazu se sicilským dvoukolákem, zlatých a nevkusných, tažených dvěma nebo čtyřmi kobylami, a které byly postrachem chodců. Může se to zdát zvláštní, ale v Miláně měli s dopravou problémy už na konci patnáctého století.

Giacomo Trotti věděl, že na Morův výslovný příkaz má jen několik málo vozů povoleno vjet do milánského hradu v jakoukoli denní i noční hodinu. A mezi nimi byl vůz Cecilie Gallerani, která se však na hradě už nějaký čas neukázala. Ne že by to něco znamenalo: il Moro mohl opustit hrad kvůli nějaké své záležitosti a klidně se uchýlit do domu své milenky, vzhledem k tomu, že její manžel tou dobou pobýval v San Giovanni in Croce, poblíž Cremony.

Právě proto tam Giacomo Trotti, vyslanec ferrarského vévody Ercola, dnes byl. Aby si Cecilii Gallerani dobře prohlédl, aby zjistil, jestli její čelo nezdobí nějaký nový šperk, nebo jestli se nechlubí nějakými šaty ze zdobeného brokátu, toho, co se vyrábí ze zlaté látky, které by jí mohl věnovat jedině il Moro, jak to dělával na důkaz lásky. O tom, že takové dárky by nemohly pocházet od manžela, skutečně nebylo pochyb. Hrabě Ludovico Carminati Bergamini, za něhož il Moro Cecilii provdal, když ji poslal pryč z hradu, byl jedním z největších držgrešlí nejen v celém Miláně, ale v celé Svaté říši římské.

„Děkuji, panno Tersillo,“ řekl Trotti sklíčeně vychovaným tónem. „Potřebujete pomoci zavřít tu truhlu?“

„Děkuji vám, Vaše Excelence, ale zvládnu to sama. Stejně jako jsem ji sama otevřela. Tímhle, vidíte?“

Tersilla zamrkala a ukázala na podivný mechanismus ze dřeva a železa zasazený mezi truhlu a víko a zakončený jakýmsi kormidlem.

„To vynalezl pan Leonardo a daroval to mé paní,“ řekla Tersilla pyšně, jako by ho vyrobila ona sama. „Je to stroj s pákou. Otočí se kormidlem, takhle, a víko se zvedne i klesne, aniž musíte mít kdovíjakou sílu. Tento předmět je hotový zázrak a neumíte si představit, kolik nám ušetří času. Pan Leonardo je génius, nemyslíte?“

„O tom není pochyb,“ odpověděl Giacomo Trotti, který měl pro jednou ve svém dni diplomata příležitost říct, co si doopravdy myslí. „Myslím, že neexistuje nic, co by pro Leonarda da Vinciho nebylo možné.“

„Ale to není možné!“

Muž v růžovém šatu vzteklým pohybem zavřel truhlu. Za ním zamyšleně stála s rukama v bok asi padesátiletá žena s olivovou pletí a dívala se na něj.

„Možná jsi to nechal v pracovně, nahoře, v tom vysokém pokoji.“

„Vyloučeno! Moc dobře si vzpomínám, že jsem to položil sem, ani ne před měsícem.“

„Aha, tak jestli je to teprve měsíc…“

Muž v růžovém zavrtěl hlavou a díval se na truhlu, jako by to byla její vina. Pak zvedl hlavu k ženě. Měl zvláštní tvář, spíš mužnou než krásnou, a dlouhé plavé vlasy, v nichž se však skrývalo dost šedých pramenů, zatímco vousy byly šedinami prakticky nedotčeny. Oči, obvykle laskavé, byly zúžené rozmrzelostí, kterou dokážou vyvolat jedině rodiče.

„Caterino, nechte si ten sarkasmus, ano? Jsou to důležité plány, nenosím si je jen tak s sebou, jako by se nechumelilo.“

„Nemohl je vzít Salaì? Sám říkáš, že by ukradl cokoli, co není přibito k podlaze…“

Muž se otočil, jako by dostal náhlé vnuknutí, což se mu koneckonců stávalo často, a odešel do vedlejší místnosti, přičemž však pokračoval v hovoru.

„Giacomo ví moc dobře, že na mé plány nemá sahat. Jinak ho nejdřív seřežu a pak ho nechám bez večeře.“ Zatímco se přehraboval v papírech na stole, neustále se na ženu otáčel. „A když je řeč o večeři, Caterino, celý kapoun pro tři lidi je možná trochu moc. Prosím vás, dnes večer se trochu kroťte. Máme fazole a tuřín, myslím, že by to mohlo stačit.“

„Ano, tobě. Nemluvě o tom, že sníst trochu masa by ti jedině prospělo. Od té doby, co jsem přijela, jsi dost sešel. Jsou to tři měsíce a ty jsi zhubl deset liber.“

„Jsou to tři měsíce a mně to přijde jako deset let,“ řekl muž a pokračoval v hledání. „Nemluvě o tom, že já maso mrtvých zvířat nejím a nebudu ho jíst ani dnes, ani zítra, ani nikdy, to, kvůli čemu scházím, je ta patálie s jezdeckou sochou. A že nemohu najít ty zatracené papíry, čert ví, kam přišly…“

„Papíry nechodí, synáčku.“

„Zato matky to občas nedělají dost, Caterino, matinko. Takže proč netáhnete do háje a nenecháte mě v klidu hledat?“

„Když jsi byl mladý, nebýval jsi tak sprostý. Ani tak lakomý.“

„A jak to víte? Vždyť jste u toho nebyla. A pokud jde o lakotu, jsem k ní nucen. Už dva měsíce jsem nedostal zaplaceno. S dovolením.“ Muž odstrčil matku a zamířil do kurníku, kde se začal hrabat v klecích.

„Kurník jsem s nimi nečistila,“ řekla Caterina trpělivým tónem.

„Nedivil bych se, kdyby ano,“ odpověděl muž, znovu vstal a upravil si opasek kolem šatů. „Jako kdyby nikdy… Moment, něco mě napadlo…“

S pravou rukou stále na opasku strčil muž levačku do výstřihu růžového šatu a vytáhl z něj notes napěchovaný přehnutými listy a lístečky. Položil ho na stůl, velmi opatrně ho otevřel a vytáhl z něj dva listy nažloutlého pergamenu, na nichž byly vidět kresby koní a kolem nich věty a další věci. Téměř okamžitě si přitiskl ruku na obličej a obrátil oči v sloup.

„Měl jsi je na sobě?“ zeptala se Caterina se smíchem.

„Musel jsem je tam dát před dvěma dny, než jsem šel na hrad,“ odpověděl a díval se na matku, jako by se snažil zjistit, jestli se zlobí. „Promiňte, Caterino.“

„Taky bys mi mohl říkat maminko, aspoň někdy.“

„Promiňte, maminko. Tolik toho ztrácím, že občas…“

Přerušil ho tupý zvuk mohutných kloubů klepajících na dveře. Caterina se otočila, ale muž ji hbitě předběhl a šel otevřít. Ne že by se za svou matku styděl, to ne. Totiž, možná malinko. To záleželo na tom, kdo je přišel navštívit. Ale v tuto ranní hodinu mohl být návštěvníkem jen jeden člověk.

Muž v růžovém šatu otevřel dveře a uviděl před sebou trochu nižší a mnohem starší postavu, oblečenou do černého brokátu, s nepokrytou hlavou a kloboukem v ruce na znamení úcty. Komorník, jeden z těch důležitých, ale stále jenom komorník.

„Pan Leonardo da Vinci?“ zeptal se ten starý muž.

„K vašim službám,“ odpověděl.

Dvě

„Ach, pane Leonardo, jak rád vás vidím.“

Ludovico il Moro stál téměř uprostřed rozsáhlého nádvoří známého jako Zbrojní náměstí a naznačil Leonardovi, aby přišel blíž. Vedle něj stál – vyhublý a připomínající dravého ptáka – dvorní výběrčí daní, velevážený rytíř Bergonzio Botta, a v podpaží měl jako vždycky tlustou účetní knihu.

„K vašim službám, Vaše Výsosti,“ odpověděl Leonardo obezřetně. Nikdy nebylo snadné pochopit, z jakého důvodu ho Ludovico povolává. Mohlo to být z nadšení, jako ten den po Oslavě ráje, kdy milánský vládce zahrnul Leonarda chválou a uznáním před celým dvorem, nebo to mohlo být právě naopak.

„Pojďte, pojďte,“ řekl Ludovico s klidným úsměvem. „Pane výběrčí, myslím, že vás volá komoří.“

Což byl ne zas tak moc renesanční způsob, jak pana výběrčího vyzvat, aby urychleně vysmahnul, protože milánský vládce si chce s Leonardem popovídat mezi čtyřma očima. Bergonzio Botta se po pokloně, z níž se začal zvedat, teprve když se vydal pozpátku na ústup, otočil na podpatku a zamířil k strážní věži Ducha svatého. Ludovico se mlčky rozhlížel kolem, aniž na Leonarda pohlédl: pak se pomalu vydal k velikému jižnímu portálu a naznačil Leonardovi, aby ho následoval.

„Vaše Výsost dnes ráno vypadá obzvlášť spokojeně,“ odvážil se Leonardo ve snaze zjistit, jakou má jeho chlebodárce náladu.

„To jsem, mistře Leonardo, to jsem,“ odpověděl Ludovico stále s úsměvem a stále za chůze. „A víte proč?“

„Doufám, že Vaše Výsost bude tak laskavá a obeznámí mě s důvody své radosti.“

„Není to žádné tajemství,“ odpověděl il Moro. „Už ne. Císař Maxmilián Habsburský nám prokáže tu čest, že se ožení s naší milovanou neteří Biancou Marií, u příležitosti vánočních svátků. Rod Sforzů se spřízní s císařem, mistře Leonardo.“

Vida vida. Už celé měsíce se Ludovico snažil vnutit Biancu Marii za manželku Maxmiliánu Habsburskému, císaři Svaté říše římské, a lichotil mu neustálými důkazy přátelství, a hlavně strašidelně velkým věnem. Ve dvorních ložnicích se špitalo, že jde o čtyři sta tisíc dukátů, což byla víc než polovina ročního výnosu celého vévodství. Trochu jako kdyby současný ministr financí zaslíbil svou dceru prezidentovi Spojených států a nabídl jako věno polovinu daňového výnosu celé Itálie – tedy něco, co se počítá v miliardách.

„Odjedeme se svatebním průvodem začátkem listopadu, mistře Leonardo. A zajisté nebude obtížné přichystat odjezd nevěsty a shromáždit všechny naše city, naše radosti, naši družinu tady na hradě, naopak, bude to velmi snadné. Víte proč?“

A jéje.

Ludovicu il Morovi se dostalo mimořádně vysokého vzdělání i na poměry tehdejšího šlechtice, ale bez zvláštního důrazu na řeckou filosofii. I přesto se zdálo, že si bez větších obtíží osvojil Sókratovy dialektické techniky založené na předpokladu, že druhého účastníka hovoru napadne kýžená odpověď jednoduše tak, že ho dostaneme do úzkých. Když tě il Moro začne líbat na krk, říkalo se u dvora, měj se na pozoru: chystá se ti zezadu vyhrnout šat.

„Ne, Vaše Výsosti.“

„Protože máme k dispozici tenhle překrásný dvůr,“ řekl Ludovico a rozmáchlým gestem ukázal na Zbrojní náměstí obklopené hradem. „Tohle překrásné rozsáhlé, prostorné nádvoří. A naproti…“ Ludovico, který již došel k bráně, ukázal rozevřenou dlaní na obrovskou pláň před padacím mostem. „A naproti, vidíte, ještě rozsáhlejší náměstí, dokonale rovné, volné, bez jakýchkoli ozdob. Jinými slovy, pane Leonardo, úplně prázdné.“

Načež se Morův pohled přesunul z náměstí na Leonarda. Ústa se ještě usmívala. Oči už ne.

Ode dne, kdy ho Ludovico oficiálně pověřil tím úkolem, o němž se Leonardo chlubil, že ho dokáže splnit lépe než kdokoli jiný, uběhly čtyři roky. A deset let od chvíle, kdy přísahal, že něco takového umí.

Před deseti lety se Leonardo představil Ludovicu il Morovi dlouhým dopisem, v němž tvrdil, že dokáže navrhovat bombardy, hloubit podzemní řeky a příkopy, stavět nedobytné hrady a teprve na konci zmíněného dopisu naznačoval, že umí i trošičku malovat. Už to bylo pozoruhodné, i vzhledem k tomu, že da Vinciho povolali do Milána jako hudebníka, hráče na jakousi liru da braccio, kterou sám vynalezl. Ale Ludovica il Mora obzvlášť zasáhla jedna věta.

Dokážu zhotovit bronzového koně, jenž bude nesmrtelnou slávou a věčnou poctou šťastné památce Vašeho pana otce a věhlasného rodu Sforzů.

Tento slib se proměnil v práci u dvora, díky níž Leonardo získal ubytování, dvoupatrovou dílnu v Corte Vecchia vedle Dómu, v níž pracoval, a – teoreticky – pravidelný plat. Ale v průběhu let začal tentýž slib působit jako vychloubání, podle názoru některých lidí. A mezi ně patřil také il Moro.

„Jsou to tři roky, mistře Leonardo, co jste mě ujistil, že jste se tělem i duší vrhl do práce na pomníku mého pana otce,“ pokračoval il Moro s pohledem stále upřeným na Leonarda. „Několikrát jste mě ujistil, že pomník už se realizuje, takže jsem za tím účelem nechal vyklidit a zarovnat tento rozsáhlý prostor před hradem, kde se nyní nacházíme.“

„Jsem rád, že mohu Vaší Výsosti oznámit, že hliněný model koně je téměř hotový a bude možné ho vystavit právě na tomto náměstí koncem příštího týdne.“

„Hliněný model?“ Ludovico zvedl obočí. „To myslíte vážně?“

„Hliněný model v konečné velikosti, Vaše Výsosti. Sedm metrů na výšku, tomu se žádná jezdecká socha svou výškou a velkolepostí ani nepřiblížila. Máte mé slovo, model tu bude vystaven za méně než deset dní.“

„Á, to je ovšem vynikající zpráva. Znamenitě. Skvěle. A povězte mi, máte v úmyslu prokázat mému panu otci věčnou úctu pomníkem z hlíny, nebo se hodláte překonat a věnovat mu i pěkný bronzový kabát? Nejsme ve vašem sluncem zalitém Toskánsku, mistře Leonardo. Víte, za zimních nocí tady v Miláně mrzne. Nerad bych, aby můj pan otec bez patřičného kovového svrchníku nastydl.“

Ludovico il Moro nebyl hloupý a moc dobře věděl, že není snadné polít roztaveným bronzem více než sedmimetrový předmět. Tím nechceme říct, že by věděl, jaké problémy to přináší, ať už technické, nebo konstrukční, ale že mu zkrátka byla známa obtížnost výroby bronzových předmětů, které by byly lehké a zároveň odolné. Konkrétně měl Ludovico il Moro na mysli děla. Děla, která francouzská armáda uměla vyrobit, kdežto on ne.

„Nejdříve, Vaše Výsosti, jsem zamýšlel nalít roztavený bronz do koňské formy obrácené vleže vzhůru nohama. To by umožnilo vyřešit problém s bublinami vody, které se vlivem přílišného tepla mění ve vzduch, a když unikají, porušují povrch bronzu, jenomže…“

„To se mi zdá jako skvělý nápad. Jestli tomu dobře rozumím, vodní pára by unikla nohama. Proč to neuskutečníte?“

„Vaše Výsost tomu porozuměla dokonale. Bohužel, vaše krásné město není studené a vlhké jen nad zemí, Vaše Výsosti, nýbrž i pod ní.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velikost člověka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.