Pam Jenoff

ZAPOMENUTÉ DÍVKY Z PAŘÍŽE

Mé rodině

„Za války je pravda tak drahocenná,

že ji musí vždy doprovázet tělesná stráž lží.“

— Winston Churchill

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka vymyslela. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2019 by Pam Jenoff

This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A.

Translation © Ivana Dresia, 2020

Original English title: THE LOST GIRLS OF PARIS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-265-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-266-2 (mobi)

1. Kapitola

Grace

New York, 1946

Kdyby Grace Healeyová neudělala druhou největší chybu ve svém životě, nikdy by kufr nenašla.

Kdyby všechno bylo jako obvykle, byla by Grace v úterý v devět dvacet ráno už dávno na cestě na jih směrem do centra. Přesněji řečeno, už by seděla v prvním ze dvou autobusů, jimiž obvykle dojížděla ze své ubytovny v Hell’s Kitchen do kanceláře v Lower East Side. A ona skutečně byla na cestě do práce. Jenže nejela z domova. Takže místo toho, aby seděla v autobuse, běžela po Madison Avenue a cestou se snažila svázat si neposlušné vlasy do uzlu. Navzdory mrazu si rychle svlékla kabát, aby si sundala mátově zelený kardigan. Nechtěla, aby si Frankie všiml, že ten samý měla měla na sobě v práci i předešlý den. Nechtěla, aby se začal vyptávat, zda vůbec odjela domů.

Grace se na chvíli zastavila a dívala se na sebe ve výloze obchodu. Přála si, aby byl otevřený a ona si mohla koupit pudr a zakrýt stopy na svém krku, případně si vzít nějaký vzorek parfému, aby překryla pach včerejší brandy smíchaný s nádhernou, ale nepatřičnou vůní Markovy vody po holení, ze které se jí ještě pořád točila hlava. Na rohu sedící opilec si ve spánku pro sebe něco mumlal. Grace při pohledu na jeho mrtvolnou bledost pocítila známky solidarity. Z vedlejší ulice se ozvalo rachocení popelnice, zvuk, který souzněl s bušením v její vlastní hlavě. Celé město New York jako by bylo po opici. Anebo si to alespoň namlouvala.

Po Madison Avenue se proháněly ostré poryvy únorového větru, vlajky visící z mrakodrapů zuřivě narážely do stožárů. Kolem kanálu tančily staré zmačkané noviny. Grace slyšela zvony Saint Agnes odbíjet půl desátou. Odhodlaně pokračovala dál. Když se dala do běhu, za límcem cítila ledový vzduch. Před sebou už viděla Grand Central Terminal. Ještě kousek a zabočí doleva, aby na čtyřicáté třetí ulici nasedla do expresního autobusu mířícího směrem k Lexington Avenue.

Když se však přiblížila ke křižovatce na 43. ulici, viděla, že ulice před ní je zablokovaná. Tři policejní auta stála napříč ulicí a bránila v cestě dál na jih. Autonehoda, pomyslela si Grace. Všimla si černého vozu Studebaker, který vybočil ze svého směru. Z jeho kapoty se valila pára. V těchto dnech čím dál tím více aut ucpávalo ulice Midtownu, kde bojovaly o svůj prostor s autobusy, taxíky a dodávkami. Nikde však neviděla žádné jiné zúčastněné vozidlo. Na rohu stála osamělá sanitka. Zdravotníci nijak nespěchali, jen stáli opření o vozidlo a kouřili.

Grace vykročila k policistovi, jehož odulá tvář vykukovala z vysokého límce tmavě modré uniformy se zlatými knoflíky. „Promiňte. Bude ta ulice uzavřena dlouho? Jdu pozdě do práce.“

Podíval se na ni zpod čepice nedůtklivě, jako by mu navzdory všem těm ženám, které poslušně nastoupily do továren místo mužů, kteří museli narukovat a odjet do zámoří, byla představa pracující ženy stále k smíchu. „Tudy nemůžete jít,“ odpověděl strojeně. „A v dohledné době se vám to nepodaří.“

„Co se stalo?“ chtěla vědět, ale policista se už odvrátil. Grace udělala krok vpřed a natáhla krk.

„Jednu ženu srazilo auto, zemřela,“ řekl muž ve vlněné bekovce vedle ní.

Grace si všimla rozbitého čelního skla Studebakeru a najednou se jí udělalo špatně. „To je hrůza,“ zašeptala.

„Neviděl jsem to,“ odpověděl muž. „Ale někdo říkal, že byla na místě mrtvá. Alespoň netrpěla.“

Alespoň. To byla fráze, kterou Grace poté, co zemřel Tom, slyšela až příliš často. Alespoň byla stále ještě mladá. Alespoň neměli děti – jako by to bez dětí snad bylo snáze snesitelné. (Děti, pomyslela si občas, by nebyly břemenem, ale Tomovou součástí, která by tu zůstala navždy.)

„Nikdy nevíte dne ani hodiny,“ přemítal muž v čepici vedle ní. Grace neodpověděla. Tomova smrt byla rovněž nečekaná, převrácený džíp na cestě z armádní základny na vlakové nádraží v Georgii. Mířil za ní do New Yorku, aby se viděli, než bude muset narukovat. Nazvali ho válečnou obětí, ale ve skutečnosti to byla jen další nehoda, která se mohla stát kdekoliv.

Nějaký reportér začal fotit, blesk z fotoaparátu přinutil Grace zamrkat. Zakryla si oči a začala slepě couvat davem, který se mezitím vytvořil, snažíc se mezi cigaretovým kouřem, potem a těžkou vůní parfémů nadechnout čerstvého vzduchu.

Když už byla pryč od policejní barikády, ohlédla se Grace přes rameno. 43. ulice na západě byla rovněž zablokovaná, takže ani tato zkratka nepřicházela do úvahy. Vracet se na Madison Square a obcházet celé nádraží by jí trvalo nejméně další půlhodinu, takže by do práce dorazila s ještě větším zpožděním, než už měla. Už poněkolikáté proklínala předešlou noc. Nebýt Marka, nestála by teď tady, tváří v tvář jediné možnosti a místu, o kterém si přísahala, že už tam nikdy nevkročí – nádraží Grand Central na Manhattanu.

Musela se tomu postavit. Terminál se před ní tyčil v celé své kráse a jeho mohutný stín dopadal na chodník před ní. Nekonečné davy cestujících proudily dveřmi sem a tam. Představovala si vnitřek stanice, hlavní halu, do níž dopadalo světlo vitrážovými okny, a velké hodiny, u nichž se scházeli přátelé a milenci. Samotné místo jí nevadilo, ale měla pocit, že neunese pohled na lidi kolem sebe. Na dívky s čerstvě nanesenou rudou rtěnkou, jak plny očekávání svírají kabelky. Na čerstvě umyté děti, které vypadají trochu nervózně, když mají vidět otce, kterého si nepamatují, protože odešel, když byly sotva v batolecím věku. Na vojáky v uniformách zmačkaných po dlouhé cestě, jak vyskakují na nástupiště s kyticí zvadlých kopretin v ruce. Šťastná shledání, která se jí netýkala.

Měla by to prostě vzdát a jít domů. Grace toužila po příjemné teplé koupeli, možná by si i zdřímla. Jenže musela jít do práce. Frankie měl na desátou hodinu domluvený rozhovor s jednou francouzskou rodinou a potřeboval, aby zapisovala. Potom mají přijít Rosenbergovi pro doklady ohledně povolení k pobytu. To na své práci obvykle milovala: že se mohla ztratit v problémech jiných. Dnes ji však zodpovědnost nepříjemně tížila.

Nedalo se nic dělat, musela do práce, a v této chvíli existovala jen jedna jediná možnost. Grace odhodlaně narovnala ramena a vykročila směrem ke Grand Central.

Prošla dveřmi na stanici. Byla zde poprvé od toho odpoledne, kdy přijela z Connecticutu ve svých nejlepších šatech, s vlasy dokonale upravenými do loken pod malým kloboučkem. Tom nedorazil na třetí nástupiště vlakem z Filadelfie, kde měl přestupovat, a ona předpokládala, že zmeškal spojení. Když však nevystoupil ani z dalšího vlaku, začala být trochu nesvá. Zkontrolovala tabuli zpráv vedle informační budky uprostřed stanice, kam lidé mohli přišpendlit vzkaz, pro případ, že by snad Tom přijel dřív nebo se nějakým způsobem minuli. Neexistoval způsob, jak ho kontaktovat, nezbývalo jí tedy nic jiného než čekat. Snědla párek v rohlíku, čímž si setřela pečlivě nanesenou vrstvu rtěnky a v ústech jí po něm zůstala nepříjemná pachuť, přečetla si novinové titulky u kiosků podruhé, a pak i potřetí. Vlaky přijížděly a odjížděly a vyplivovaly na plošinu vojáky, kteří se sice podobali Tomovi, ale Tom mezi nimi nebyl. Než večer o půl deváté dorazil poslední vlak, byla zoufalá obavami. Tom by ji nikdy nenechal tak dlouho čekat. Co se stalo? Nakonec k ní vykročil tmavovlasý poručík, kterého si pamatovala z Tomova odvodu. Ve tváři měl výraz hrůzy, a ona najednou věděla. Dodnes cítila, jak ji chytají neznámé ruce, když se jí podlomila kolena.

Stanice vypadala stejně jako tenkrát v noci, přesně plnící svůj účel, s nikdy nekončícím proudem cestujících, netečná k roli, jakou sehrála v jejím životě před mnoha měsíci. Prostě jen jdi dál, říkala si a sledovala východ na vzdálenější straně stanice, jako by to byl maják. Nechtěla se zastavovat a vzpomínat.

Něco ji podivně zatahalo za nohu, jako prstíky malého dítěte. Grace se zastavila a ohlédla se. Bylo to jen utíkající oko na nylonkách. Mohly za to Markovy nedočkavé ruce? Díra se teď každým krokem zvětšovala a táhla se přes celé lýtko. Musela si punčochy okamžitě sundat.

Grace se rozběhla ke schodům do veřejné umývárny, která se nacházela o poschodí níž. Když míjela lavičku, klopýtla a málem upadla. Zvrtla si nohu, což způsobilo vlnu bolesti vystřelující ke kotníku. Odkulhala k lavici a zvedla nohu, protože předpokládala, že podpatek, který pořádně neupevnila, se znovu uvolnil. Bota však zůstala neporušená. Ne, zpod lavičky, kolem které právě prošla, vykukovalo něco, o co zakopla. Hnědý kufr, zastrčený nedbale pod ní. S nelibostí se rozhlížela kolem sebe a přemýšlela, kdo mohl být tak nezodpovědný a nechal zde jen tak ležet kufr. Nikdo vedle něj ale nestál a ostatní lidé procházeli kolem, aniž by si kufru všimli. Možná šel majitel na toaletu nebo si koupit noviny. Zastrčila ho dál pod lavičku, aby o něj někdo další nezakopl, a pokračovala v chůzi.

Přede dveřmi na dámské toalety si Grace všimla muže sedícího na zemi v otrhané uniformě. Na okamžik byla ráda, že Tom nemusel bojovat a nevrátil se zničený z toho, co ve válce viděl. V jejích očích zůstal jednou provždy tím dokonalým a silným mužem. Nevrátí se domů zjizvený jako mnoho jiných, které teď potkávala, zlomené, ale snažící se tvářit statečně. Grace sáhla do kapsy pro poslední mince a snažila se nemyslet na kávu, po které tolik toužila. Teď se bude muset obejít bez ní. Vtiskla peníze do mužovy rozpraskané dlaně. Nedokázala jen tak odvrátit zrak.

Grace pokračovala na toaletu a zamkla se do kabinky. Když si sundala nylonky, přistoupila k zrcadlu, aby si uhladila svoje inkoustově černé vlasy a znovu nanesla rtěnku značky Coty. Vosková chuť jí připomněla všechno, co se odehrálo předešlé noci. U vedlejšího umyvadla si velmi mladá žena uhlazovala kabát přes vystouplé břicho. Zdálo se jí, že teď všude vidí těhotné ženy, plody mnoha radostných shledání s chlapci, kteří se z války vrátili domů. Grace cítila, že si žena prohlíží její neupravený zevnějšek. Jako by věděla.

Grace si uvědomovala, že má čím dál větší zpoždění, a rychle spěchala z toalety pryč. Když přecházela nádražní halou, všimla si kufru, o který před chvílí zakopla. Pořád ještě ležel pod lavicí. Zpomalila, došla k němu a rozhlížela se, zda si pro něj někdo nejde. Nikoho ale neviděla, a tak poklekla, aby si kufr s opotřebovanou, ale krásnou perleťovou rukojetí prohlédla. Nebylo na něm nic mimořádného, vypadal jako tisíce dalších zavazadel, která cestující na nádraží nosili dnes a denně. Ale proč se k němu nikdo nehlásí? Leží pod lavicí bez dozoru. Opuštěný. Že by ho někdo ztratil? Zaváhala, protože si vzpomněla na příběh o cestovní tašce, ve které byla ukrytá bomba. Ale válka už skončila, sice teprve nedávno, ale nebezpečí invaze nebo útoků, které kdysi číhalo za každým rohem, se nyní vytratilo.

Grace si prohlížela kufr, jestli neuvidí známku něčeho, co by jí napovědělo, kdo je jeho majitelem. Na boku bylo křídou napsané jméno. S pocitem tísně si vzpomněla na některé přeživší Frankieho klienty, které Němci donutili napsat na kufry svá jména za pomoci falešného slibu, že se se svými věcmi znovu shledají. Stálo tam jediné slovo: Trigg.

Grace zvažovala své možnosti: může o kufru říct někomu ze zaměstnanců nádraží, nebo jednoduše odejít. Do práce přijde strašně pozdě. Ale zvědavost jí nedala. Třeba bude uvnitř cedulka s jmenovkou. Pohrávala si se sponou. Ta se najednou pod jejími prsty zdánlivě samovolně rozevřela. Grace o několik centimetrů nadzvedla víko. Ohlédla se přes rameno, jako by se bála, že dělá něco zakázaného a každou chvíli bude přistižena. Pak se podívala dovnitř kufru. Bylo v něm dokonale poskládané dámské oblečení. Kartáč na vlasy se stříbrnou rukojetí byl společně s kostkou zabaleného levandulového mýdla značky Yardley zastrčený v horním rohu. V kapse Grace našla pár dětských botiček, ale žádné jiné dětské oblečení.

Najednou jí prohlížení vnitřku kufru začalo připadat jako neodpustitelný zásah do soukromí někoho jiného (čímž samozřejmě i bylo). Grace rychle odtáhla ruku. Přitom se jí něco zařízlo do ukazováčku. „Au!“ vykřikla proti své vůli nahlas. Objevila se několik centimetrů dlouhá krvavá čára. Strčila si prst do pusy a sála ránu, aby zastavila krvácení. Pak sáhla do kufříku druhou rukou, chtěla vědět, o co se řízla, zda o břitvu, či o nůž. Pod oblečením ležela asi půl centimetru tlustá obálka. Právě její ostrý okraj jí poranil ruku. Nech to být, napovídal jí hlas uvnitř hlavy. Jenže nebyla schopná přestat, musela obálku otevřít.

Uvnitř byla hromádka fotografií, pečlivě zabalených do ústřižku krajky. Grace vytáhla fotografie ven, a kapka krve z jejího prstu přitom nenávratně potřísnila krajku. Fotografií bylo celkem asi tucet, všechny zobrazovaly portréty různých mladých žen. Vypadaly příliš odlišně na to, aby mohly být příbuzné. Některé na sobě měly vojenské uniformy, jiné nažehlené blůzky nebo blejzry. Žádné z nich nemohlo být více než pětadvacet let.

Držet v ruce fotky cizích lidí jí připadalo příliš intimní a nesprávné. Grace je chtěla rychle vrátit a zapomenout, že je vůbec viděla. Oči dívky na horní fotografii však byly temné a uhrančivé. Kdo to byl?

V tu chvíli uslyšela venku před nádražím houkat sirény a připadalo jí, jako kdyby byly určeny jí, jako by ji policie jela zatknout za to, že otevřela cizí zavazadlo. Grace se spěšně snažila zabalit fotky do krajky a vrátit je zpátky do kufru. Krajka se však nařasila a Grace nedokázala vložit balíček zpět do obálky. Zvuk sirény sílil. Nebyl čas. Nenápadně vložila fotografie do své vlastní aktovky a nohou zastrčila kufr zpátky pod lavici, mimo dohled.

Pak vyrazila rychle k východu, v ráně na prstu cítila pulzující bolest. „Měla jsem to vědět,“ mumlala si, „že na tomhle nádraží se nemůže stát nic dobrého.“

2. Kapitola

Eleanor

Londýn, 1943

Ředitel zuřil.

Rukou velkou jako tlapa praštil do konferenčního stolku tak mocně, že se čajové šálky rozechvěly a čaj z nich vyšplíchnul až na stůl. Tlachání běžné pro ranní porady okamžitě utichlo. Ředitel zrudl v obličeji.

„Další dva agenti byli zajati!“ zařval. Očividně se ani nesnažil ovládat. Jedna z písařek, která procházela chodbou, se zastavila a s vytřeštěnýma očima chvíli naslouchala, než utekla pryč. Eleanor spěšně vstala, aby zavřela dveře, přičemž na chvíli rozehnala oblak cigaretového kouře tvořící se v místnosti.

„Ano, pane,“ vykoktal atašé královského letectva, kapitán Michaels. „Agenti, kteří seskočili nedaleko Marseille, byli zatčeni jen několik hodin po přistání. Nic jsme o nich neslyšeli, proto předpokládáme, že byli zabiti.“

„Kteří to byli?“ chtěl vědět ředitel. Šéf Oddělení pro zvláštní operace Gregory Winslow byl bývalým armádním plukovníkem s mnoha vyznamenáními z první světové války. Ačkoliv mu už táhlo na šedesát, stále působil impozantně. Všichni v hlavním štábu ho znali a uznávali.

Kapitán Michaels se zdál být tou otázkou vyvedený z konceptu. Pro muže, kteří operaci řídili zpovzdálí, byli agenti v terénu bezejmennými figurkami na šachovnici.

Ne tak pro Eleanor, která seděla vedle něj. „Harry James. Původem z Kanady, absolvent Magdalen College v Oxfordu. Ewan Peterson, dříve člen královského letectva.“ Znala nazpaměť podrobnosti o každém muži, kterého nasadili do operace.

„To je tento měsíc už druhé zatčení.“ Ředitel žvýkal konec dýmky, aniž by se obtěžoval si ji zapálit.

„Třetí,“ tiše poznamenala Eleanor. Nechtěla ho znovu rozzuřit, ale měla potřebu uvést věci na pravou míru. Uplynuly téměř tři roky od té doby, kdy Churchill odsouhlasil vznik SOE, neboli Oddělení pro zvláštní operace, a pověřil jej „zapálením Evropy“ prostřednictvím sabotáží a podvratné činnosti. Od té doby SOE nasadilo do celé Evropy téměř tři stovky agentů, jejichž úkolem bylo narušení činnosti továren na výrobu munice a zneprůjezdnění železničních tratí. Většina agentů odešla do Francie v rámci jednotky zvané „Sekce F“ s cílem oslabit infrastrukturu a vyzbrojit francouzské partyzány na očekávanou invazi Spojenců.

Jenže za zdmi svého sídla na Baker Street bylo SOE stěží považováno za zářný úspěch. MI6 a některé další tradiční vládní agentury považovaly sabotáže uskutečněné SOE za amatérské a tvrdily, že poškozují jejich vlastní, lépe utajené operace. Úspěch aktivit SOE bylo navíc těžké vyčíslit, neboť byly tajné a jejich efekt se naplno projevil až při invazi. A poslední dobou se to všechno začalo kazit, agenti byli ve stále větším počtu zatýkáni. Byl snad problém ve velikosti operací, jež z nich dělala oběti vlastního úspěchu? Nebo za tím bylo něco úplně jiného?

Ředitel obrátil svou pozornost k Eleanor, nově nalezené kořisti, která náhle upoutala pozornost predátora. „Co se to sakra děje, Triggová? Jsou špatně připraveni? Dělají chyby?“

Eleanor byla překvapená. Do SOE nastoupila jako sekretářka krátce poté, co organizace vznikla. Dostat tuto práci nebylo snadné: nejen, že byla žena, ale navíc měla polskou státní příslušnost – a byla Židovka. Málokdo si myslel, že sem patří. Často se sama divila tomu, jak se mohla dostat z rodné vesničky poblíž Pinsku až do síní moci v Londýně. Nějak se jí však podařilo přesvědčit ředitele, aby jí dal šanci, a díky svým dovednostem a znalostem, pečlivosti a vynikající paměti si získala jeho důvěru. Ačkoliv pracovní zařazení i plat jí zůstaly stejné, nyní byla mnohem spíše jeho poradkyní. Ředitel trval na tom, aby neseděla v hale s ostatními sekretářkami, ale u konferenčního stolu hned po jeho pravici. (Měla podezření, že to zčásti udělal z toho důvodu, že na jedno ucho špatně slyšel, což by nikomu jinému nepřiznal. Vždy těsně po skončení každé porady mu musela podat hlášení, aby se ujistil, že mu nic neuniklo.)

Dnes to však bylo poprvé, kdy ředitel požádal o její názor před ostatními. „Upřímně, pane, není to výcvikem ani provedením.“ Eleanor si náhle uvědomila, že se na ni upírají zraky všech v místnosti. Byla ráda, že má v agentuře nízké postavení, protože na sebe chtěla co nejméně upozorňovat. Ale teď byla najednou všem na očích, a přítomní muži ji pozorovali s neskrývanou skepsí.

„Tak čím to tedy je?“ zeptal se ředitel a jeho už tak obvyklý nedostatek trpělivosti se nyní projevoval ještě markantněji.

„Je to tím, že jsou to muži.“ Eleanor pečlivě volila slova, nechtěla, aby ji přerušoval, chtěla ho přimět k pochopení nekontroverzním způsobem. „Většina mladých francouzských mužů je pryč z měst. Upsali se LVF, bojují na straně Milice française nebo jsou ve vězení za to, že odmítli. Naši muži tam teď bohužel nezapadnou.“

„A co teď s nimi? Máme je všechny poslat pod zem?“

Eleanor zavrtěla hlavou. Agenti se nemohli skrývat. Museli komunikovat s místními lidmi, aby získali informace. Servírka v Lautrecu mohla zaslechnout, co si důstojníci povídají po požití příliš velkého množství vína, farmářova manželka si mohla všimnout změny v jízdním řádu vlaků projíždějících kolem polí, každodenní pozorování místních obyvatel přinášelo nejcennější informace. A agenti potřebovali navázat kontakty s reseau, místním organizovaným odbojem, aby posílili své šance na rozvrat německé moci. Ne, agenti Sekce F se nemohli skrývat ve sklepích a jeskyních, pokud měli dosáhnout úspěchu.

„Tak co?“ naléhal ředitel.

„Je tu ještě jedna možnost…“ Znejistěla a on se na ni netrpělivě podíval. Eleanor obvykle nešla pro slovo daleko, jenže to, co se chystala teď říct, bylo tak neslýchané, že stále sbírala odvahu. Zhluboka se nadechla. „Pošlete ženy.“

„Ženy? Nechápu.“

Ten nápad dostala už před několika týdny, když sledovala, jak jedna z dívek v radiostanici rychle a sebejistě dekóduje zprávu, která přišla od terénního agenta ve Francii. Škoda jejího talentu, pomyslela si tehdy. Dívka by měla sama vysílat z terénu. Ta myšlenka byla tak nezvyklá, že chvíli trvalo, než v její mysli nabrala konkrétní podoby. Neměla v úmyslu s tím teď vyrukovat, možná by si tento nápad nechala pro sebe navždy. Ale už myšlenku vyslovila, už to nešlo vzít zpět.

„Ano.“ Eleanor slyšela historky o ženách agentkách, zběhlých agentkách, které pracovaly samostatně na východě, kde doručovaly vzkazy a pomáhaly uniknout válečným zajatcům. Takové věci se děly i během první světové války, dokonce pravděpodobně ve větší míře, než si většina lidí dokázala představit. Jenže vytvořit formální program, který by umožnil ženy skutečně vycvičit a nasadit, to bylo něco zcela jiného.

„Ale co by dělaly?“ zeptal se ředitel.

„Stejnou práci jako muži,“ odpověděla Eleanor, kterou najednou štvalo, že musí vysvětlovat něco tak zřejmého. „Doručovaly by zprávy. Předávaly zprávy vysílačkou. Vyzbrojovaly partyzány, vyhazovaly mosty do povětří.“ Ženy povstaly, aby se ujaly všech možných rolí na domácí frontě, nejen ochrany a ošetřování. Pilotovaly letadla a obsluhovaly protiletadlové zbraně. Proč byla představa, že by dokázaly i tohle, tak těžko pochopitelná?

„Ženská jednotka?“ vmísil se do hovoru Michaels, a ani se nesnažil skrýt svoji skepsi.

Eleanor ho ignorovala a obrátila se přímo k řediteli. „Přemýšlejte o tom, pane,“ řekla. Když byla myšlenka jednou venku, Eleanor cítila příliv energie a sebevědomí. „Mladí muži jsou ve Francii vzácní, ale ženy jsou všude. Na ulicích, v obchodech a v kavárnách splynou s davem.“

„A co se týče žen, které už tu pracují…,“ zaváhala, zatímco přemýšlela o radiotelefonistkách, které neúnavně pracovaly pro SOE. Na určité úrovni byly dokonalé: zkušené, kvalifikované, zcela oddané věci. Ty stejné přednosti, díky nimž byly ideální, je ovšem činily neužitečnými pro práci v terénu. Byly to prostě skvěle etablované telefonistky, ale viděly a věděly příliš mnoho na to, aby mohly být nasazeny. „Ty nebudou stačit. Musíme získat nové ženy.“

„Ale kde je najdeme?“ zeptal se ředitel a zdálo se, že nad tím začíná přemýšlet.

„Na stejných místech jako muže.“ Byla pravda, že neměli žádný sbor příslušníků, z něhož by mohli rekrutovat. „Z WAC nebo FANY, na univerzitách a obchodních školách, v továrnách a na ulicích.“ Neexistoval předepsaný profil ideálního agenta, neexistovalo žádné speciální vzdělání. Bylo to spíš o pocitu, že člověk tu práci zvládne. „Stejné typy lidí – chytré, adaptabilní, zdatné ve francouzštině,“ dodala.

„Musely by projít výcvikem,“ zdůraznil Michaels způsobem, že to vyznělo jako nepřekonatelná překážka.

„Stejně jako muži,“ opáčila Eleanor. „Nikdo se nenarodí s vědomím, jak na to.“

„A pak?“ zeptal se ředitel.

„A pak je nasadíme do terénu.“

„Pane,“ přerušil je Michaels. „Ženevská úmluva výslovně zakazuje ženám bojovat.“ Muži kolem stolu souhlasně přikyvovali.

„Ženevská úmluva zakazuje spoustu věcí,“ odsekla Eleanor. Znala veškerá temná zákoutí SOE, způsoby, jakými agenti i ostatní obcházeli zákony a nařízení, protože to ve válce jinak nešlo. „Jako zástěrka by mohlo posloužit přičlenění k FANY.“

„Riskovali bychom životy našich manželek, dcer a matek,“ zdůraznil Michaels.

„Nelíbí se mi to,“ řekl ze vzdáleného konce stolu další z uniformovaných mužů. Eleanor se zmocnila nervozita. O řediteli se nedalo říct, že by patřil k neústupným a rozhodným vůdcům. Pokud se všichni ostatní postaví za Michaelse, mohl by od nápadu ustoupit.

„A líbí se vám představa, že každý týden ztratíme tři muže?“ oponovala Eleanor, aniž by tušila, kde se v ní bere ta drzost.

„Zkusíme to,“ prohlásil ředitel s nezvyklou rozhodností, a předešel tím jakékoli další debatě. Obrátil se k Eleanor. „Zřiďte kancelář v Norgeby House a dejte mi vědět, co budete potřebovat.“

„Já?“ překvapeně se zeptala.

„Vy jste to vymyslela, Triggová. A vy ten zatracený nápad uvedete do praxe.“

„Pane,“ ozval se znovu Michaels. „Aniž bych se chtěl slečny Triggové dotknout, nemyslím si, že by pro takovou práci měla potřebnou kvalifikaci,“ dodal a díval se jejím směrem. Ostatní muži si ji pochybovačně měřili.

Eleanor si z toho nic nedělala, už dávno se zatvrdila vůči přezíravosti mužů kolem sebe.

„Pane,“ ozval se důstojník na opačném konci stolu. „I já považuji slečnu Triggovou za nejméně vhodnou volbu. S jejím původem…“ Hlavy kolem stolu pokyvovaly a jejich skeptické pohledy doprovázelo nesouhlasné šeptání. Eleanor cítila, jak si ji prohlíží a zvažují její loajalitu. Nevěříme ti, prozrazovaly jejich výrazy. Přes to všechno, co pro SOE dělala, ji stále ještě považovali za nepřítele. Přistěhovalkyně, cizinka. Nebylo to nedostatkem snahy. Pracovala na tom, aby zapadla, aby se zbavila přízvuku. A zažádala o britské občanství. Udělení občanství jí bylo jednou zamítnuto z důvodů, které ani ředitel s veškerou svojí mocí a oprávněními nebyl schopen zjistit. Před několika měsíci si zažádala podruhé a doložila ředitelovo doporučení, protože doufala, že by to mohlo pomoct. Zatím se nedočkala žádné odpovědi.

Eleanor si odkašlala, připravená ustoupit. Ale ředitel ji nepustil ke slovu. „Eleanor, zřiďte tu kancelář,“ poručil. „A začněte provádět nábor a výcvik dívek, jak nejrychleji to bude možné.“ Zvedl ruku na znamení, že nepřipouští další diskusi.

„Ano, pane.“ Držela hlavu vzhůru a nechtěla uhýbat očima, protože cítila, že zraky všech přítomných se teď upíraly přímo na ni.

Po poradě Eleanor čekala, až všichni ostatní odejdou, než přistoupila k řediteli. „Pane, nemyslím si…“

„Nesmysl, Triggová. Všichni víme, že jste ten správný muž pro tuto práci, pokud mi prominete ten výraz. I ti chlapi z armády si to myslí, ačkoliv si to třeba nechtějí připustit, nebo úplně nechápou, proč tomu tak je.“

„Ale pane, i kdyby to byla pravda, nepatřím mezi důstojníky, nemám žádnou výkonnou moc.“

„Přesně tak, a to je právě jedna z věcí, proč jste pro tu pozici dokonalá.“ Ztišil hlas. „Už mě nebaví, jak se do všeho zatahuje politika. Vy nedovolíte, aby něco takového ovlivňovalo váš úsudek.“ Přikývla, protože věděla, že je to pravda. Neměla manžela ani děti, nic, co by ji rozptylovalo. Mise byla to jediné, na čem záleželo.

„A co kdybych šla sama?“ zeptala se, ale už dopředu znala odpověď. I když se cítila polichocena, že chce, aby řídila ženské operace, mnohem víc by ji lákala práce agentky přímo v terénu.

„Bez dokladů to není možné.“ Měl samozřejmě pravdu. V Londýně dokázala skrýt svůj původ. Ale vystavit jí doklady, zvlášť teď, když se čekalo na schválení její žádosti o občanství, to byla úplně jiná věc. „Každopádně, tohle je mnohem důležitější. Jste teď vedoucí oddělení. Potřebujeme, abyste získala dívky co nejrychleji. Vyškolila je. Musí to být někdo, komu budou důvěřovat.“

„Já?“ Eleanor věděla, že ostatní ženy, které pracovaly v SOE, ji vnímaly jako chladnou a odměřenou, ne jako typ, který by pozvaly na oběd nebo na čaj, natož aby se jí svěřovaly.

„Eleanor,“ pokračoval ředitel tichým přísným hlasem a díval se na ni pronikavým pohledem. „Málokdo z nás teď dělá to, co si představoval na začátku války.“

Nejspíš ani netušil, jak velkou má pravdu. Přemýšlela o tom, co po ní žádal. Nyní má šanci převzít kormidlo, pokusit se napravit všechny ty chyby, které musela řadu měsíců jen zpovzdálí bezmocně sledovat, bez možnosti cokoli změnit. I když se nejednalo o skutečné nasazení, rozhodně to byla příležitost, jak spoustu věcí ovlivnit.

„Potřebujeme, abyste přišla na to, kam dívky patří, a dostala je tam,“ pokračoval ředitel, jako by snad už všechno bylo zařízeno a ona s tím souhlasila. Eleanor se však stále zmítala v pochybnostech. Vyhlídka byla lákavá. Zároveň si byla vědoma obrovské odpovědnosti, kterou před ni ředitel hodil na stůl jako balíček karet. Muži si toho museli už tolik prožít, a zatímco v srdci cítila, že její návrh pověřit ženy je správný, připravit je do akce bude herkulovská práce. Měla pocit, že to nemůže zvládnout.

Pak vzhlédla na stěnu k fotografiím padlých agentů SOE, mladíků, kteří ve válce nasadili svoje životy. Představila si německou zpravodajskou službu Sicherheitsdienst v jejím francouzském sídle na Avenue Foch v Paříži. Řídil ji neblaze proslulý Sturmbannführer Hans Kriegler, bývalý velitel koncentračního tábora. Eleanor ze spisů věděla, že je stejně tak prohnaný, jako krutý. Existovaly záznamy, podle nichž využíval děti místních obyvatel, aby si vynutil jejich přiznání, a vězně zaživa věšel na háky na maso, aby z nich dostal informace, než je tam nechal zemřít. Nepochybně i teď plánoval smrt dalších agentů.

Eleanor se rozhodla, že nemá jinou možnost než se ujmout úkolu. „Dobře. Budu potřebovat úplnou kontrolu,“ dodala. Při nastavování podmínek bylo vždy důležité začít jako první.

„Máte ji mít.“

„A budu se zodpovídat jen vám.“ Zvláštní jednotky za běžných okolností podléhaly jednomu z náměstků ředitele. Eleanor koutkem oka pohlédla na Michaelse, který postával na chodbě. On ani ostatní muži nebudou rádi, že bude řediteli šeptat přímo do ouška ještě víc než dosud. „Pouze vám,“ zopakovala ještě jednou a dala svým slovům patřičný důraz.

„Žádná zbytečná byrokracie,“ slíbil ředitel. „Budete se zodpovídat jen mně.“ Ze zoufalství v jeho hlase pochopila, jak moc ji na tuto práci ve skutečnosti potřebuje.

3. Kapitola

Marie

Londýn, 1944

Posledním místem, kde by Marie očekávala, že bude naverbována jako tajná agentka (pokud by ji něco takového ovšem vůbec kdy napadlo), byla toaleta.

Přitom ještě hodinu předtím seděla u stolu u okna v Městském domě, tiché kavárně na York Street, kde si často užívala chvíli klidu po nekonečném brebentění v neutěšené přístavbě budovy Válečného úřadu, kam nastoupila jako písařka. Myslela na nadcházející víkend, celé dva dny volna, a usmála se při představě pětileté Tess a jejích křivých zoubků, které určitě zase budou o něco větší. Ze všeho nejhorší bylo, že se s dcerou vídala jen o víkendu – jako by pracovní dny, kdy s ní nebyla, trvaly celé roky. Chtěla by být s Tess na venkově, hrát si s ní u potoka a kopat do kamenů. Někdo tu ale musel zůstat a vydělat pár liber, aby jim stárnoucí řadový dům v Maida Vale nespadl na hlavu, samozřejmě za předpokladu, že bomby nebudou rychlejší.

V dálce se ozval dunivý zvuk, až nádobí na stole zařinčelo. Marie instinktivně sáhla po plynové masce, kterou od skončení bombardování už nikdo nenosil. Zvedla oči k tabulovému sklu v okně kavárny. Na deštěm zmáčené ulici se osmi- nebo devítiletý kluk snažil z chodníku posbírat kousky uhlí. Sevřely se jí útroby. Kde byla jeho matka?

Vzpomněla si na ten den před více než dvěma lety, kdy se rozhodla poslat Tess pryč. Zpočátku byla představa odloučení od dcery téměř nemyslitelná. Pak bomba zasáhla byty přes ulici a zabila sedm dětí. Ale pro milost boží, mohla to být Tess. Hned druhý den ráno Marie začala plánovat dceřin odjezd na venkov.

Alespoň že Tess mohla být s tetou Hazel. Byla to vzdálená příbuzná a velmi vážná žena, ale holčičku měla moc ráda. A Tess milovala staré vikářství ve východní Anglii s nekonečnými skříněmi a zatuchlými prolézačkami. Když to počasí dovolilo, mohla se prohánět po slatinách, a když pršelo, pomáhala Hazel s prací na poště. Marie si nedokázala představit, že by svou holčičku posadila do vlaku, který směřoval do nějakého studeného kláštera nebo do náruče cizích lidí. Loni to viděla na nádraží King’s Cross skoro každý pátek, kdy jezdila na návštěvu za Tess – matky bránící se slzám, když těm malým upravovaly kabáty a šály, mladší sourozenci se upínali ke starším, děti s příliš velkými kufry hlasitě plakaly a snažily se uniknout oknem vlaku. Dvouhodinová cesta, než mohla popadnout Tess a pevně ji sevřít v náručí, se pro ni kvůli těmto výjevům stala téměř nesnesitelnou. Každou neděli zůstávala tak dlouho, dokud jí Hazel nepřipomněla, že by měla raději jet posledním vlakem, nebo poruší zákaz vycházení. Její dcera byla v bezpečí, v pořádku a u rodiny. Dnes ale byla teprve středa.

Měla by snad Tess už přivézt zpátky? To byla otázka, která Marii v posledních měsících neustále zaměstnávala, když sledovala zástupy dětí vracejících se do města. Bombardování už dávno ustalo a teď, když už nemuseli přespávat v metru, nastalo období jakési normálnosti. Válka však zdaleka nebyla vyhraná a Marie cítila, že přijde ještě něco mnohem horšího.

Odsunula pochybnosti stranou a vytáhla z tašky knihu. Byla to poezie od Baudelaira, kterou milovala, jeho elegantní verše ji vždy dokázaly přenést zpět do šťastnějších časů, kdy jako dítě trávila letní prázdniny s matkou na pobřeží v Bretani.

„Promiňte,“ ozval se vedle ní mužský hlas. Vzhlédla, podrážděná tím vyrušením. Vedle ní stál hubený nezajímavý čtyřicátník v tvídovém saku a brýlích. Na talíři u stolu, od kterého vstal, ležel nedotčený koláček. „Jen mě zajímalo, co to čtete.“ Přemýšlela, jestli se ji snad pokouší sbalit. Město teď bylo plné amerických vojáků, kteří putovali od hospody k hospodě. Jejich bujarý smích zaplňoval ulice, když flirtovali se ženami.

Jeho přízvuk byl však britský a jeho mírný výraz neobsahoval ani náznak něčeho nepatřičného. Marie zvedla knihu, aby viděl titul. „Nevadilo by vám, kdybyste mi kousek přečetla?“ zeptal se. „Bohužel neumím francouzsky.“

„Opravdu si nemyslím…,“ začala protestovat, překvapena podivnou prosbou.

„Prosím,“ přerušil ji téměř prosebným tónem. „Prokázala byste mi velkou laskavost.“ Přemýšlela, proč to pro něj tolik znamená. Možná ztratil někoho blízkého, kdo pocházel z Francie, nebo to byl veterán, který tam bojoval.

„Tak dobře,“ nechala se obměkčit. Pár řádek ji nezabije. Začala číst z básně „N’importe où hors du monde (Kdekoli mimo svět)“. Její hlas byl zpočátku rozpačitý, ale postupně získávala sebedůvěru.

Po několika větách Marie přestala číst. „Jak se vám to líbí?“ Čekala, že ji požádá, aby četla dál.

Neudělal to. „Studovala jste francouzštinu?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ale mluvím francouzsky. Moje matka byla Francouzka, a když jsem byla malá, trávili jsme tam letní prázdniny.“ Po pravdě řečeno, pobyty ve Francii byly únikem od otce, věčně rozzuřeného opilce neschopného si najít nebo udržet práci, který se cítil dotčen matčinou kultivovaností a jejími rodinnými penězi a nedal si moc práce s tím skrýt zklamání, že Marie není chlapec. To byl důvod, proč Marie s matkou trávily každé léto ve Francii. A byl to také důvod, proč Marie ve svých osmnácti utekla z rodného panství Herefordshire do Londýna a proč si vzala příjmení své matky. Celé dětství prožívala ve strachu a věděla, že pokud by zůstala, s otcovou stále se zhoršující vznětlivou povahou by nepřežila.

„Máte skvělý přízvuk,“ řekl muž. „Skoro dokonalý.“ Jak to mohl vědět, když neovládal francouzštinu? vrtalo jí hlavou. „Pracujete někde?“ zeptal se.

„Ano,“ vyhrkla. Změna tématu byla náhlá, otázka příliš osobní. Spěšně vstala a šátrala v peněžence po mincích. „Omlouvám se, ale opravdu už budu muset jít.“

Muž se pro něco natáhl, a když se ohlédla, uviděla, že v ruce drží vizitku. „Nechtěl jsem být neomalený. Ale zajímalo by mě, jestli byste nechtěla práci.“ Vzala si kartičku. Baker Street 64, nic jiného tam nestálo. Žádné jméno osoby nebo název kanceláře. „Ptejte se po Eleanor Triggové.“

„Proč bych měla?“ zeptala se zmateně. „Já mám práci.“

Zlehka zavrtěl hlavou. „Tohle je něco jiného. Je to důležitá práce, a jako stvořená pro vás. Navíc je dobře placená. Obávám se, že víc nemohu prozradit.“

„A kdy tam mám jít?“ zeptala se, ačkoliv si byla jistá, že tam nepůjde.

„Teď hned.“ Čekala by, že bude nezbytné dohodnout si schůzku. „Takže půjdete?“

Marie nechala na stole pár mincí a opustila kavárnu, aniž by mu odpověděla. Toužila být pryč od toho muže a jeho vlezlého chování. Venku rozevřela deštník a utáhla si svůj vínově červený šátek pevněji kolem krku, aby ji chránil před chladem. Zašla za roh, pak se zastavila a podívala se přes rameno, aby se ujistila, že ji nesleduje. Podívala se na vizitku, jednoduchou, černobílou. Úřední.

Mohla tomu muži říct, že nemá zájem, uvědomila si. I teď mohla vizitku vyhodit a jít pryč. Jenže byla zvědavá; co je to za práci a pro koho? Třeba jde o něco mnohem zajímavějšího než nekonečné ťukání na stroji. Ten muž říkal, že práce je dobře placená. Něco, co by zoufale potřebovala.

O deset minut později se Marie ocitla na Baker Street, ani nevěděla jak. Zastavila se u červené poštovní schránky na rohu. Měl by zde stát literární dům Sherlocka Holmese, vzpomněla si. Vždycky si to zde představovala jako tajemné místo, zahalené mlhou. Ale blok vypadal stejně jako všechny ostatní, jednotvárné kancelářské budovy s obchody v přízemí. O něco dál stály cihlové městské domy, které byly přestaveny na kanceláře. Došla k číslu 64 a pak zaváhala. Oddělení pro zvláštní operace, oznamoval nápis u dveří. Co to proboha má znamenat?

Než se stačila rozhodnout, jestli vůbec chce zaklepat, dveře se samy otevřely a vynořila se z nich ruka, která zdánlivě nepatřila k žádnému tělu, a ukazovala doleva. „Orchard Court, Portman Square. Na rohu doleva a po ulici dolů.“

„Promiňte,“ řekla Marie a zvedla vizitku, ačkoliv se zdálo, že ve dveřích nestojí nikdo, kdo by se na ni mohl podívat. „Jmenuju se Marie Rouxová. Bylo mi řečeno, abych přišla sem a ptala se po Eleanor Triggové.“ Dveře se zavřely.

„Čím dál tím divnější,“ zamumlala Marie a vzpomněla si na Tessinu oblíbenou knížku, ilustrovanou verzi Alenky v říši divů. Marie jí tuto knížku četla nahlas pokaždé, když ji přijela navštívit. Za rohem stály další řadové domky. Pokračovala ulicí směrem k Portman Square a našla budovu označenou nápisem „Orchard Court“. Marie zaklepala na dveře. Nikdo se neozval. Celá záležitost jí začínala připadat jako podivný žert. Odvrátila se s úmyslem vrátit se domů a na vše zapomenout.

Dveře za ní se se skřípáním otevřely. Otočila se a stanula tváří v tvář bělovlasému komorníkovi. „Ano?“ Díval se na ni s opovržením, jako by byla podomní prodejce nabízející něco nechtěného. Nervozitou nebyla schopná ani promluvit, jen ukázala vizitku.

Pokynul jí, aby šla dovnitř. „Prosím.“ Tón v jeho hlase byl teď netrpělivý, jako by snad přicházela se zpožděním. Vedl ji předsíní, jejíž vysoké stropy a okázalé lustry vyvolávaly dojem, že zde kdysi býval impozantní dům. Otevřel dveře napravo a zase je rychle zavřel. „Počkejte tady,“ nařídil jí.

Marie trpělivě čekala v předsíni a měla čím dál tím silnější pocit, že sem nepatří. Uslyšela kroky v poschodí nad sebou a otočila se. Dívala se přímo do tváře pohledného mladého muže s hřívou blonďatých vlasů, který sestupoval po zakřiveném schodišti. Když ji zaznamenal, zastavil se. „Takže, patříte k tajným službám?“ zeptal se.

„Cože? Vůbec netuším, o čem to mluvíte.“

Usmál se. „Takže jste sem jen tak zabloudila?“ Nečekal na odpověď.

Znovu se objevil komorník a odkašlal si. Jeho přísný výraz dával Marii najevo, že nemá s mužem mluvit. Světlovlasý muž beze slova zmizel v jedněch ze zdánlivě nekonečné řady dveří na dlouhé chodbě.

Komorník ji vedl dál a nakonec otevřel dveře do koupelny s bílými kachlíky. Zmateně se na něho zadívala; neříkala mu, že by potřebovala jít na toaletu. „Počkejte tady.“

Než mohla Marie začít protestovat, komorník zavřel dveře a nechal ji zde samotnou. Nejistě tam stála a vdechovala vůni čisticích prostředků. Pracovní pohovor na záchodě! Chtěla odejít, ale nevěděla, jak to má provést. Posadila se na okraj vany a zkřížila kotníky. Uběhlo pět minut, pak deset.

Nakonec se dveře s cvaknutím otevřely a dovnitř vešla žena. Byla přinejmenším o deset let starší než Marie, možná dokonce o dvacet. Její tvář byla zasmušilá. Zpočátku se zdálo, že má hodně krátké tmavé vlasy, ale při bližším pohledu Marie viděla, že má na šíji pevně stažený drdol. Neměla na sobě žádný make-up ani šperky a její bílá halenka byla pečlivě vyžehlená, skoro jako ve vojenském stylu.

„Jsem Eleanor Triggová, vedoucí náborového oddělení. Omlouvám se za toto prostředí,“ řekla úsečně. „Máme nedostatek prostor.“ Vysvětlení se vzhledem k okolnostem zdálo zvláštní, budova byla obrovská a Marie zde viděla spoustu dveří. Ale pak si vzpomněla na světlovlasého muže, kterého podle všeho neměla vidět. Lidé, kteří sem přicházeli, se zřejmě neměli s nikým setkat.

Eleanor si prohlížela Marii sveřepým a ocelovým pohledem, jako by se dívala na vázu nebo bižuterii. „Takže jste se rozhodla?“ řekla. Vyznělo to, jako by se poprvé neviděly před třiceti vteřinami, ale jako by spolu vedly sáhodlouhý rozhovor.

„Rozhodla?“ zopakovala Marie, úplně zmatená.

„Ano. Vy se rozhodujete, zda hodláte riskovat svůj život, a já se musím rozhodnout, jestli vám to dovolím.“

Marii se zatočila hlava. „Je mi líto…, ale obávám se, že vám nerozumím.“

„Vy vůbec nevíte, kdo jsme, že?“ Marie zavrtěla hlavou. „Tak co tady vlastně děláte?“

„Nějaký muž v kavárně mi dal vizitku a…“ Marie znejistěla, protože si uvědomila směšnost celé situace. Dokonce ani neznala jeho jméno. „Asi bych měla jít.“

Žena jí pevně stiskla rameno. „Uvidíme. To, že nevíte, proč jste sem přišla, ještě neznamená, že byste tu neměla být. Často nacházíme účel tam, kde bychom ho nejméně očekávali.“ Projevovala se úsečně, nežensky a nezvykle přísně. „Neobviňujte toho muže, který vás sem poslal. Nesměl vám prozradit nic víc. Naše práce podléhá přísnému utajení. Mnozí z těch, kdo pracují pro vládní administrativu, vůbec netuší, co tady děláme.“

„A co vlastně?“ odvážila se Marie zeptat.

„Jsme pobočkou zvláštní sekce britské zpravodajské služby.“

„Ach,“ řekla Marie, ačkoli stále nic nechápala.

„Tajné operace.“

„Něco jako kryptoanalytikové z Bletchley?“ Znala dívku, která odešla z písárny, aby pro ně pracovala.

„Něco takového. Ale naše práce probíhá spíš v terénu.“

„V Evropě?“ Eleanor přikývla. Marie začínala chápat: chtěli ji poslat do války. „Chcete, aby ze mě byl špion?“

„Tady se nesmíte na nic ptát,“ odsekla Eleanor. Pak to zde nebylo to pravé místo pro ni, uvědomila si Marie. Odjakživa byla zvědavá, až moc zvědavá, jak říkávala její matka. Její nikdy nekončící otázky jen zhoršovaly otcovu náladu, když se Marie dostala do puberty. „Nejsme špioni,“ pronesla Eleanor, jako by ji ta poznámka urážela. „Špionáž je záležitostí MI6. Tady v SOE je naším posláním spíš sabotáž, ničení věcí, jako jsou například železniční koleje, telegrafní linky nebo tovární zařízení, abychom zbrzdili Němce. Také pomáháme místním partyzánům se zbrojením a odbojem.“

„O ničem takovém jsem ještě nikdy neslyšela.“

„Přesně tak.“ Eleanor zněla téměř potěšeně.

„Ale proč si myslíte, že bych se pro tu práci hodila? Nemám žádnou kvalifikaci.“

„Nesmysl. Jste chytrá a schopná.“ Jak to mohla ta žena vědět, když se právě poprvé setkaly? Ještě nikdy v životě ji nikdo takhle nepopsal. Otec se postaral o to, aby se cítila přesně opačně. I Richard, její ztracený manžel, k ní přistupoval tak, jako by byla zcela výjimečná, jen na krátký okamžik. Marie nikdy nebyla namyšlená, ale teď se cítila polichocená. „Umíte francouzsky. Přesně někoho takového hledáme. Umíte hrát na nějaký hudební nástroj?“ zeptala se Eleanor.

Marii se zdálo, že už ji nic nemůže překvapit, ale tato otázka jí připadala ještě podivnější. „Když jsem byla mladší, hrála jsem na piano. A ve škole na foukací harmoniku.“

„To by mohlo být užitečné. Otevřete ústa,“ nařídila přísně Eleanor. Marie si byla jistá, že se přeslechla. Jenže Eleanor to myslela vážně. „Vaše pusa,“ rozkázala znovu, neodbytně a netrpělivě. Marie jí zdráhavě vyhověla. Eleanor si prohlížela její ústa, jako by byla zubařka. Marie se naježila, od ženy, kterou sotva znala, jí to připadalo jako nepřiměřený zásah do soukromí. „Ta plomba vzadu bude muset pryč,“ řekla Eleanor rozhodně, a o krok ustoupila.

„Cože?“ zajíkla se Marie. „Tu plombu mám teprve asi rok, a byla dost drahá.“

„Přesně tak. Až moc drahá. Hned by poznali, že jste Angličanka. Necháme ji nahradit porcelánovou – jaké používají Francouzi.“

Marii to pomalu začínalo docházet: zájem muže o její jazykové znalosti, starost Eleanor o to, zda její zubní výplň není příliš anglická. „Chcete, abych se vydávala za Francouzku.“

„Mimo jiné, ano. Než vás nasadíme, musíte projít speciálním výcvikem operačních dovedností – pokud ho ovšem zvládnete.“ Eleanor to řekla takovým způsobem, jako by Marie už souhlasila. „To je všechno, co vám k tomu prozatím mohu říct. Utajení má pro naše operace ten nejzásadnější význam.“

Nasadíme. Operační dovednosti. Marii se zatočila hlava. Zdálo se neskutečné, že v tomto elegantním městském domě jen pár kroků od obchodů a ruchu Oxford Street se plánovala a vedla tajná válka proti Německu.

„Auto vás zde vyzvedne za hodinu, aby vás odvezlo na trénink,“ řekla Eleanor, jako by už vše bylo dohodnuto.

„Cože? Už za hodinu? Ale to je moc brzo! Musím si vyřešit nějaké záležitosti a sbalit si věci.“

„Takhle to děláme vždycky,“ odpověděla Eleanor. Nejspíš nechtějí dát lidem šanci, aby šli domů a nad vším přemýšleli, pomyslela si Marie. „Poskytneme vám všechno, co potřebujete, a Válečnému úřadu dáme vědět, že tam končíte.“ Marie překvapeně zírala na Eleanor. Neřekla jí, kde pracuje. Tehdy si uvědomila, že ti lidé, ať už jsou kdokoli, o ní vědí až příliš. Setkání v kavárně nebylo vůbec náhodné.

„Jak dlouho budu muset být pryč?“ zeptala se Marie.

„To záleží na konkrétní misi a na řadě dalších okolností. Ale můžete kdykoliv odstoupit.“

Uteč, dokud je čas, napovídal jí její vnitřní hlas. Chystalo se na ni něco mnohem většího a závažnějšího, než si vůbec dokázala představit. Ale nohy jako by jí vrostly do země, byla příliš zvědavá. „Mám dcerku, která žije poblíž Ely s mojí tetou. Je jí pět.“

„A váš manžel?“

„Padl ve válce,“ zalhala. Tessin otec Richard byl ve skutečnosti nezaměstnaný herec, který hrál pouze štěky v divadlech na West Endu. Zmizel krátce poté, co se Tess narodila. Marie přijela do Londýna krátce po svých osmnáctých narozeninách, kdy utekla z otcova domu, a pohotově se zamilovala do prvního shnilého jablka, které jí padlo k nohám. „Ztratil se v Dunkerku.“ Tohle vysvětlení v podobě morbidní lži pro ni bylo snesitelnější než pravda: totiž že Richard v Buenos Aires utrácí peníze, které zbyly z dědictví po její matce. Marie peníze totiž naivně přesunula na společný účet, aby po jejich sňatku pokryl výdaje na domácnost.

„O vaši dceru je dobře postaráno?“ Marie přikývla. „To je dobře. Nedokázala byste se pořádně soustředit na trénink, kdybyste si dělala starosti.“

Nikdy se nepřestanu o Tess bát, pomyslela si Marie. V tom okamžiku si byla jistá, že Eleanor nemá děti.

Marie přemýšlela o dceři žijící na venkově, o víkendových návštěvách, které by musely ustat, pokud by přijala Eleanořin návrh. Co by byla za matku, kdyby na něco takového přistoupila? Zodpovědnou volbou by bylo zůstat v Londýně, poděkovat Eleanor a vrátit se k tomu, co v rámci války zbylo z obyčejného života. Byla jediným rodičem, kterého Tess měla. Pokud se nevrátí, Tess nebude mít nikoho jiného než stárnoucí tetu Hazel, která by se o ni určitě nemohla dlouho starat.

„Plat je deset liber týdně,“ dodala Eleanor.

To bylo pětkrát víc, než Marie vydělávala jako písařka. Našla si v Londýně tu nejlepší možnou práci, ale pořád to nestačilo. Ani kdyby si našla druhou práci, takovou, která by jí bránila v tom, aby se o víkendech vídala s Tess, nikdy by nevydělala tolik, kolik jí nabízela Eleanor. V duchu počítala. I po zaplacení výdajů pro Tess by jí zbylo dost na údržbu domu. Luxus, který nyní nebyl možný. Představovala si nové šaty pro dcerku, možná dokonce pár hraček o Vánocích. Tess nebyla vůbec rozmazlená a nikdy si nestěžovala, ale Marie si často přála dát jí víc věcí, které ona sama v dětství považovala za samozřejmost. Stejně s ní teď nemohla být, když měla práci v Londýně. Po pravdě řečeno, Marie byla strašně zvědavá na to dobrodružství, kterým jí Eleanor mávala před očima. Tady v Londýně, kde musela jen sedět a donekonečna psát na stroji, se cítila k ničemu. Mohla by konečně udělat něco užitečného, něčím dobrým přispět k válečnému úsilí – pokud se ovšem na tu práci bude hodit.

„Tak dobře. Jsem připravena. Ale musím ještě zavolat tetě, která pečuje o dceru, a dát jí vědět, že nepřijedu.“

Eleanor rozhodně zavrtěla hlavou. „To není možné. Nikdo nesmí vědět, kam jedete – ani to, že vůbec někam jedete. Pošleme vaší rodině telegram, že jste musela služebně odcestovat.“

„Nemůžu jen tak zmizet, aniž bych něco řekla.“

„To přesně musíte udělat.“ Eleanor z ní nespouštěla oči. Ačkoliv se její výraz nezměnil, Marie přesto zaznamenala záblesk pochybností. „Jestli na to nejste připravená, můžete prostě odejít.“

„Musím mluvit se svojí dcerou. Nepůjdu, dokud neuslyším její hlas.“

„Dobře,“ nechala se Eleanor nakonec obměkčit. „Ale nesmíte jí říct, že odjíždíte. Ve vedlejší místnosti je telefon, který můžete použít. Ale buďte stručná. Ne víc než pět minut.“ Eleanor mluvila tónem, jako by už teď Marii velela, jako by ji vlastnila. Marie začínala pochybovat o tom, jestli její rozhodnutí nebylo ukvapené. „Neříkejte nic o svém odjezdu,“ zopakovala Eleanor. Marie měla pocit, že se jedná o nějaký test – nejspíš první z mnoha dalších.

Eleanor vyrazila ke dveřím a naznačila Marii, aby ji následovala. „Počkejte,“ řekla Marie. „Je zde ještě jedna věc.“ Eleanor se otočila, v její tváři se objevil náznak rozmrzelosti. „Měla bych vám říct, že rodina mého otce pochází z Německa.“ Marie sledovala Eleanořinu tvář a napůl doufala, že by tato informace mohla způsobit, že si to Eleanor rozmyslí a nepřijme ji.

Eleanor však jen souhlasně přikývla. „Já vím.“

„Jak to můžete vědět?“

„Chodíte každý den do stejné kavárny, že?“ Marie přikývla. „Mimochodem, s tím byste měla okamžitě přestat. Hrozný zvyk. Klíčové je měnit rutinu. Každý den jste tam seděla a četla knihy ve francouzštině. Jeden z našich lidí si toho všiml a myslel si, že byste mohla být dobrý rekrut. Sledovali jsme vás až do práce, zjistili jsme, kdo jste. Prověřili jsme si vás a naznali, že jste způsobilá, každopádně prozatím.“ Marie byla ohromená; sledovali ji, a ona vůbec nic netušila. „Máme takzvané náboráře, kteří hledají potenciálně vhodné dívky po celé Británii. Ale já nakonec rozhodnu, jestli jsou to ty správné. Všechny dívky vybírám osobně já sama.“ V jejím hlase se objevil náznak starostlivosti.

„A vy si myslíte, že se na tu práci hodím?“

„Možná,“ řekla Eleanor opatrně. „Máte veškeré předpoklady. Ale teprve během tréninku se uvidí, zda je skutečně dokážete uvést do praxe. Schopnosti na papíře nejsou k ničemu, pokud člověk nemá tu správnou kuráž. Angažujete se nějak politicky?“

„Vůbec. Moje matka…“

„To stačí,“ odsekla Eleanor. „Nikdy o sobě neříkejte víc, než musíte.“ Další test. „Nesmíte mluvit o sobě ani o své minulosti. Během tréninku dostanete novou identitu.“ A od té doby to bude tak, jako bych nikdy neexistovala, pomyslela si Marie.

Eleanor otevřela dveře z toalety. Marie vešla do pracovny obložené policemi plnými knih. Na mahagonovém stole ležel černý telefon. „Můžete si zavolat.“ Eleanor zůstala stát ve dveřích, evidentně neměla v úmyslu poskytnout jí soukromí. Marie vytočila číslo operátora a požádala, aby ji přepojil na poštu, kde Hazel každý den pracovala. Doufala jen, že ještě neodešla domů. Nějaká žena zvedla telefon a Marie ji poprosila, jestli by mohla mluvit s Hazel.

Pak se v telefonu ozval známý hlas. „Marie! Děje se něco?“

„Všechno je v pořádku,“ rychle ji ujistila Marie, ačkoliv zoufale toužila povědět jí celou pravdu. „Jen se chci zeptat, jak se daří Tess.“

„Přivedu ji.“ Uplynula minuta, potom druhá. Marie šílela strachem, že jí Eleanor vezme telefon z ruky v okamžiku, kdy uplyne pět minut.

„Halóó!“ zatrylkovala Tess a Marii poskočilo srdce.

„Miláčku, jak se máš?“

„Mami, pomáhám tetě Hazel třídit poštu.“

Marie se usmála a představila si dívenku, jak se důležitě motá kolem přihrádek na dopisy. „Hodná holčička.“

„A už jen dva dny, než tě uvidím.“ Tess měla už jako maličká obdivuhodný cit pro určování času. Věděla, že její matka přijíždí vždy v pátek. Jenže teď nepřijede. Marii se rozbušilo srdce.

„Nech mě promluvit s tetičkou. A, Tess, miluju tě,“ dodala.

Ale Tess už byla pryč. Hazel zvedla telefon. „Je v pořádku?“ zeptala se Marie.

„Je skvělá. Už umí počítat do sta a taky sčítat. Je tak chytrá! Zrovna včera…“ Hazel najednou přestala mluvit, jako by vycítila, že povídat Marii o něčem, co jí uniká, jen zhoršuje celou situaci. Marie si nemohla pomoct, ale trochu žárlila. Když ji Richard opustil a nechal ji samotnou s novorozencem, Marie byla zděšená. Ale během těch dlouhých nocí, kdy kojila a utěšovala miminko, se z nich stalo jedno tělo a jedna duše. A pak byla nucena poslat Tess pryč. Tolik jí chybělo Tessino dětství, jenže tahle krvavá válka se stále vlekla.

„Však o víkendu uvidíš sama,“ dodala Hazel vlídně.

Marii rozbolelo břicho, jako kdyby ji do něj někdo praštil. „Musím jít.“

„Brzy se uvidíme,“ odpověděla Hazel.

Marie raději zavěsila, aby neřekla víc, než směla.

4. Kapitola

Grace

New York, 1946

Pětačtyřicet minut poté, co vyrazila z nádraží Grand Central, vystoupila Grace z autobusu na Delancey Street. Fotografie, které vzala z kufru, jako by ji skrze tašku pálily až na kůži. Napůl očekávala, že ji bude pronásledovat policie a nařídí jí, aby je vrátila.

Ale když už spěchala rušnou čtvrtí Lower East Side, kde v posledních měsících pracovala, si připadala, jako by bylo jakékoli jiné běžné ráno. Na rohu na ni zamával prodavač hot dogů Mortie. Čističi oken střídavě pokřikovali jeden na druhého o svých plánech na víkend a obdivně hvízdali na ženy procházející pod nimi. Z lahůdkářství Reb Sussel’s jí do nosu pronikla pikantní a lahodná vůně.

Grace šla po Orchard Street a blížila se k řadovému domu přestavěnému na kanceláře. Cesta začala stoupat nahoru. Pokaždé se zde začala zadýchávat. Advokátní praxe pro přistěhovalce Bleeker & Sons byla umístěna ve čtvrtém patře domu bez výtahu, hned nad výrobcem dámských klobouků a dvěma patry účetních. Název firmy vyleptaný do skleněných dveří na podestě nebyl úplně přesný, protože zde sídlil jenom Frankie, a pokud věděla, nikdy zde nebyl nikdo jiný. Na schodišti stála dlouhá řada uprchlíků s propadlými tvářemi v těžkých kabátech a příliš mnoha vrstvách oblečení, jako by se báli odložit si cokoliv z osobního majetku. Jejich obličeje byly ztrápené a vyčerpané. Vyhýbali se očnímu kontaktu. Když procházela kolem nich, zaznamenala Grace pach nemytých těl. Okamžitě se za to zastyděla.

„Promiňte,“ řekla Grace a opatrně obešla ženu, která seděla na zemi s dítětem spícím na klíně. Rychle vklouzla do kanceláře. Na druhém konci místnosti seděl Frankie u svého otlučeného stolu a mezi uchem a ramenem svíral telefonní sluchátko. Široce se usmál a zamával na ni.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla, jakmile zavěsil. „U nádraží Grand Central došlo k nehodě, musela jsem jet jinudy.“

„Přesunul jsem rodinu Metzovu na jedenáctou,“ řekl. V jeho hlase nebylo ani stopy po výčitkách.

Když přišla blíž, všimla si jeho otlačené tváře. „Byl jsi tu zase celou noc, že?“ obvinila ho. „Máš na sobě stejný oblek jako včera, ani se nesnaž to popřít.“ Okamžitě toho postřehu zalitovala. Snad si nevšimne, že v jejím případě platí totéž.

Zvedl ruce v obranném gestu a prohrábl si tmavé vlasy, které na spáncích začínaly šedivět. „Přiznávám se bez mučení. Musel jsem zůstat. Weissmanovi potřebovali doklady kvůli trvalému pobytu a ubytování.“ Frankie dokázal být neúnavný, když pomáhal jiným lidem. Jako by na jeho vlastním pohodlí vůbec nezáleželo. „Už je to hotové.“

Snažila se nemyslet na to, co dělala ona, zatímco Frankie celou noc pracoval. „Měl by ses trochu vyspat.“

„Nepoučujte mě, slečno,“ pokáral ji z legrace přehnaně formálním hlasem s brooklynským přízvukem.

„Opravdu si potřebuješ odpočinout. Jeď domů,“ naléhala.

„A co jim mám říct?“ pokynul hlavou směrem k řadě lidí čekajících na chodbě.

Grace se ohlédla přes rameno na nekonečný proud potřebných, který zaplňoval schodiště. Občas ji to všechno zmáhalo. Frankieho služby spočívaly hlavně v pomoci evropským Židům, kteří přicházeli za svými příbuznými žijícími v už tak přeplněných bytech na Lower East Side. Chvílemi měla pocit, že pracuje spíše v nějaké chartitativní organizaci než v advokátní kanceláři. Frankie bral všechny případy, snažil se uprchlíkům najít příbuzné, majetek nebo jim zajistit doklady o občanství, často jen za příslib zaplacení. Pokaždé jí dal výplatu, ale občas se divila, z čeho platí světlo a nájem.

A zanedbával svoje vlastní zdraví. Jeho bílá košile byla u krku zažloutlá a pokožka se mu jako vždy leskla, lehce pokrytá slabou vrstvou potu. Celoživotní svobodný mládenec („Kdo by mě chtěl?“ nejednou žertoval) na prahu padesátky se zchátralým zevnějškem, kruhy pod očima a zřídkakdy učesaný. Jeho hnědé oči však vyzařovaly takovou srdečnost, že bylo nemožné se na něj zlobit, a jeho smích byl tak nakažlivý, že se Grace musela pokaždé přidat.

„Aspoň se musíš nasnídat,“ řekla. „Seběhnu dolů a donesu ti bagel.“

Netrpělivě mávl rukou nad jejím návrhem. „Mohla bys mi najít číslo na sociální služby v Queensu?“ požádal ji. „Potřebuju si před schůzkou ověřit pár informací.“

„Našim klientům tím nijak neprospěješ, když onemocníš,“ hubovala Grace.

Ale Frankie se jen usmíval, zatímco vycházel ze dveří kanceláře směrem k umývárně. Na odpočívadle láskyplně rozcuchal vlasy sedícího chlapce. „Už jen minutku, Sammy.“

Grace zvedla popelník z rohu jeho stolu a vysypala jeho obsah, pak ze stolu setřela prach. Ona a Frankie se v jistém smyslu našli. Poté, co se nastěhovala do úzkého pokojíku se společnou koupelnou na 54. ulici poblíž West River, začala si hledat práci. Nemohla nabídnout nic jiného než středoškolskou znalost psaní na stroji. Když se přišla ucházet o místo sekretářky účtárny ve stejné budově, omylem vešla do jeho advokátní kanceláře. Frankie řekl, že skutečně někoho hledá (ať už tomu tak bylo, nebo ne, to už se nikdy nedozví), a tak hned druhý den nastoupila.

Rychle si uvědomila, že vlastně nikoho nepotřeboval. Kancelář byla maličká, pro oba až příliš těsná. I když dokumenty byly zdánlivě poházené v nepravidelných hromadách, bylo pro něj vždy jen otázkou několika vteřin najít ten, který zrovna potřeboval. Práce byla hektická, ale zvládl by to všechno sám. Vlastně to celá léta dělal sám. Ne, ve skutečnosti ji nepotřeboval. Vycítil však, že ona tu práci potřebuje, a vytvořil pro ni místo. Milovala ho za to.

Frankie se vrátil do kanceláře. „Jsi připravená?“ zeptal se. Přikývla, i když stále ještě toužila raději jít domů, vykoupat se a zdřímnout si nebo si alespoň dát šálek kávy. Frankie však už přiváděl ke svému stolu chlapce, který předtím seděl na odpočívadle na chodbě. „Sammy, tohle je moje kamarádka Grace. Grace, rád bych ti představil Sama Altshulera.“

Grace pohlédla za chlapce ke dveřím, vyhlížela ostatní. Čekala, že ho doprovodí celá rodina, nebo alespoň někdo dospělý. „Matka? Otec?“ nehlasně vyslovila chlapci za hlavou tak, aby to nemohl vidět.

Frankie vážně zavrtěl hlavou. „Posaď se, synku,“ řekl jemně chlapci, kterému nemohlo být víc než deset let. „Jak ti můžeme pomoct?“

Sammy nejistě vzhlédl zpod dlouhých řas, nebyl si jistý, jestli jim může věřit. Grace si všimla malého zápisníku v jeho pravé ruce. „Rád píšeš?“ zeptala se.

„Kreslím,“ odpověděl Sammy se silným východoevropským přízvukem. Zvedl blok, aby jim ukázal malý nákres fronty lidí čekajících na schodech.

„To je úžasné,“ pochválila ho Grace. Detaily a výrazy ve tvářích lidí byly opravdu nezvykle věrně zachyceny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zapomenuté dívky z Paříže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.