Volání divočiny (5):
Oheň na nebi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Volání divočiny (5): Oheň na nebi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Se zvláštním poděkováním Tui Sutherlandové

Kapitola první

Lusa

Noční oblohou pluly růžové, zelené a zlaté pruhy a mezi třpytivými hvězdami se tak táhly dlouhé, oslnivě barevné mraky. Medvědi stáli na kraji břehu, a zatímco je tiše pozorovali, tančily jim po kožiších říčky světla a polévaly je vlny chladné, tiché, nehmatatelné záře, která se nesla vzduchem jako vítr. Lusa zamrkala, přešlápla z tlapky na tlapku a černý kožich se jí na okamžik zavlnil. Ještě nikdy nic podobného neviděla. V Medvědí kotlině nikdy nic tak krásného nezažila, a nic z toho, co během svého předlouhého putování spatřila s kamarády, nebylo ani zdaleka tak zvláštní.

Ujurak má určitě pravdu. To musí být znamení. Oheň na nebi k nim seslali samotní medvědí duchové, aby jim vzkázali, že musejí pokračovat dál na led.

Zahleděla se do daleka, na šeptající moře a širokou bílou pustinu za ním – na Věčný led – a zachvěla se strachy. Hrubý písek s oblázky, který cítila pod tlapkami, byl pevný a uklidňující. A přestože měla čenich stále ucpaný pachem plochých tváří a lepkavé černé hmoty, které Ujurak říkal „ropa“, větřila už i čerstvou trávu a slyšela, jak nedaleko šramotí drobné zvířectvo. Za zády jim jemně šplouchala voda v řece a prozrazovala tak přítomnost ryb, čekajících jen na to, až je někdo sežere. Dokonce i stíny ježatých křovisek rozesetých všude kolem slibovaly přístřeší před deštěm a sněhem.

Avšak tam v dáli, na ledu, není vůbec nic… žádné bobule, žádné larvy, žádní králíci, ani žádné stromy… nic k žrádlu, ani kde se schovat, natožpak vůně, co by jim ukazovaly cestu vpřed. Vznáší se tam jen studená, prázdná vůně nehybné vody.

Jak tam budou moct zachránit divočinu?

„Ujuraku,“ promluvila do ticha a čenichem šťouchla do malého grizzlyho. „Jsi si jistý, viď? Skutečně nám to znamení napovídá právě tohle… že se máme vydat na led?“ A pokývla před sebe.

Ujurakovy oči byly tmavé, vážné a dívaly se tak zvláštně, až naznačovaly, že Ujurak vidí věci, které se Luse nikdy spatřit nepodaří. „Jsem si jistý,“ odpověděl. „Teď nás musí do svého světa zavést Kallika.“

Lusa vrhla na kamarádku letmý pohled. Lední medvědice tam stála se zdviženým čenichem a zhluboka nasávala vůni ledu a moře, jako by se nedokázala dostatečně nadechnout. Vítr jí čechral srst na ramenou a měsíční svit jí barvil kožich do kropenatě stříbřité barvy. Svaly se jí třásly námahou, jak se snažila zůstat na pevnině. Tak moc ji ten nekonečný led tahal za tlapky a volal ji k sobě. Lusa si moc přála pochopit, jak se teď Kallika asi cítí. Co na vší té prázdnotě tolik miluje?

Musí být zkrátka statečná, to je všechno. Tohle byl mnohem větší úkol než kterýkoliv z těch předchozích a Lusa si to moc dobře uvědomovala. Třeba to bude na ledu nakonec ještě víc vzrušující, než si teď umí představit. Rozhodně to bude jiné než všechno, co dosud viděla v Medvědí kotlině! „A když se vydáme na led,“ zeptala se Ujuraka, „bude v našich silách divočinu zachránit? Budeme moct zastavit plochý tváře, aby už nevytrhávaly ze země půdu a neničily všechno kolem?“

Ujurak svěsil chundelatou hlavu, prohrábl drápy písek a zanechal v něm hluboké šrámy. „Já nevím,“ přiznal. „Nevím, co máme s plochými tvářemi dělat, ale jsem skálopevně přesvědčený, že se musíme vydat na led. Ten oheň na nebi jistě něco znamená. Cítím to v kostech. I když už tady pevnina končí, já – my – musíme putovat dál.“

Zadíval se znovu do dáli na led a Lusa se celá zachvěla. Vál sice noční, mrazivě studený vítr, ale bylo jí nad slunce jasné, že to není jediný důvod, proč jí naskakuje husí kůže a třesou se jí tlapky.

„Pche!“ zafuněl za nimi pohrdlivě Toklo. „Jestli chcete slyšet můj názor, tak vám všem bzučí v mozku včely.“ Otočil se a začal kráčet vzhůru po břehu, směrem k řadě rozcuchaných keřů.

To ne! polekala se Lusa. Nemůžou přece jít bez Tokla! Už jednou se rozdělili, když se Toklo rozhodl, že se vydá do hor na opačnou stranu pláně a povede tam samotářský život pravého grizzlyho. Lusa sice přesně nevěděla, proč se vlastně vrátil; doufala však, že si to zkrátka rozmyslel a už je opustit nechce. Příšerně se jí po něm stýskalo, ale ještě víc si uvědomovala, že ho hrozně potřebují. Musí totiž divočinu zachránit společně, všichni čtyři. Nebyla to jen obyčejná souhra náhod, že se potkali a dostali se spolu tak daleko. Copak to Toklo nevidí?

„Toklo, počkej!“ zakřičela na něj. „A co ten oheň na nebi? Ten přece není ulítlej – to je znamení!“

Toklo se ohnal mohutnou hlavou na stranu. Oči, černé jako trnky, mu jen svítily. „Já jen říkám, že jestli se máme zase někam táhnout, tak se musíme v první řadě nažrat.“

Lusu zaplavila vlna radosti. Toklo jde s nimi! Možná ho ten nebeský oheň přece jen ovlivnil víc, než jim byl ochotný přiznat. Lusa si ale nebyla příliš jistá, co si velký grizzly myslí o hvězdách. Nezdálo se, že by se z nich radoval tak jako ona s Kallikou. Ale jestli si Toklo myslí, že ho ty hvězdy nesledují v přátelském duchu, tak co pak podle něj dělají?

A zatímco se grizzly plahočil po oblázkovém břehu vzhůru a větřil v nočním vzduchu, malá baribalka se pomalu štrachala za ním.

„Pšt,“ zpražil ji Toklo. „Vyplašíš nám všechnu kořist.“

„Promiň!“ omluvila se Lusa a snažila se nedupat. Trkla ho láskyplně do boku a musela se držet, aby se mu čumákem nezabořila do huňatého hnědého kožichu. „Ty máš ale odvahu, Toklo.“

Grizzly podrážděně zafuněl. „Já?“

„Vím, že s námi nemusíš jít,“ snažila se mu rychle vysvětlit Lusa. „Chci říct, vím, že bys radši zůstal na pevnině… a přesto se s námi chystáš na led, že je to tak? Že půjdeš?“

Toklo se zarazil, přikrčil se čumákem k zemi a začal soustředěně čenichat. Lusa našpicovala uši a přemýšlela, co asi grizzly zavětřil. Po delší chvíli si zase pohrdlivě odfrkl.

„Proč bych nešel?“ zabručel a vyhnul se jejímu pohledu. „Chci říct, na tý hoře to zas až takovej odvaz nebyl. Na můj vkus tam bylo docela přecpáno. Pralo se tam spolu až moc medvědů o až moc málo kořisti.“ Postavil se, svaly na ramenou se mu zavlnily. „A kromě toho, beze mě byste vy tři byli úplně namydlený.“ Škádlivě do baribalky dloubl čumákem.

„Takže chápeš, co mám na mysli?“ ujišťovala se Lusa. „Klidně bys mohl vzít do zaječích a postavit se na vlastní nohy, ale místo toho zůstaneš s námi a vydáš se na nebezpečnou pouť. Tomu já říkám být statečný.“

Toklo se na ni úkosem podíval, v očích se mu odrážel měsíční svit. „A co ty? Tys ani na vteřinu nezapochybovala, jestli s těma dvěma opravdu chceš jít? To jen řeknou: ‚Jde se na led!‘ a ty se hned zeptáš: ‚A kam mám položit tlapky?‘ Podle mě seš tady ta statečná ty.“

„Já…“ začervenala se Lusa. Ona to přesto viděla úplně jinak; ani v duchu si nedokázala představit, že by vzala do zaječích a postavila se na vlastní nohy. Tedy zatím ne. Vždyť ani nevěděla, jestli by se na vlastní nohy vůbec postavit dokázala. Sice to už jednou udělala, když tehdy utekla z Medvědí kotliny, aby našla Tokla, jenže to neměla na vybranou. Najít Tokla jí dávalo jakýsi vyšší smysl, soustředila se na to víc než na samotné přežití. Byla skálopevně přesvědčená, že Tokla jednou najde, a tak se ve vzduchu vždycky vznášela jakási jistota, že si nakonec bude mít s kým povídat. Ale žít úplně sama, jen ve společnosti stromů a syslů, to si představit nedokázala. „Ale ne,“ vykoktala ze sebe. „Myslím, že to není, jak –“

Vtom se v nejbližším keříku cosi pohnulo, ven vystřelil králík a pelášil směrem k řece. Toklo neotálel a vmžiku se za ním vyřítil, nohy mu přitom pérovaly nahoru a dolů a břichem se držel při zemi.

Lusa se ohlédla po ostatních. Ujurak se šoural po svahu za nimi a Kallika pořád stála na břehu, jako by se nedokázala ani o píď vzdálit od moře, když se k němu teď po všech těch útrapách konečně dostali. Mihotavá světelná záře na nebi začala pomalu pohasínat a kulatý, jasný měsíc vrhl po vodě stříbřitý paprsek připomínající cestu.

Lusa zaslechla, jak za ní kdosi zklamaně zafuněl. Otočila se a uviděla Tokla, ztěžka našlapoval a v tlamě nesvíral vůbec žádného králíka.

„Možná bysme měli zkusit štěstí támhle,“ navrhla Lusa a pokývla směrem k mokřinnému jezírku o něco dál po pobřeží, pryč od mostu plochých tváří. Na jeho stojaté hladině se třpytil měsíční svit a kolem se k sobě tiskly stíny zřejmě keřů, či čehosi mnohem chutnějšího. Lusa horečně začenichala ve vzduchu, v naději, že zachytí pach kořisti.

Ujurak se o ni otřel kožichem a pokývl. „Myslím, že támhle vepředu taky něco cítím,“ zašeptal.

A zatímco se tři medvíďata tiše ubírala k jezírku, konečně je dohonila Kallika. Držela se po boku Lusy, ale baribalka si stejně všimla, že se lední medvědice vždycky po pár krocích otáčí a dívá se po moři.

Když se přiblížili k jezírku, zpomalili krok. Lusinu pozornost zaujal zvuk třepotání křídel. Ztuhla a zadržela dech, nechtěla kořist vyplašit. Kamarádi se podívali nejdřív na ni a pak zase zpátky na jezírko. Siluety kolem něj patřily husám – celému hejnu hus, které právě pochrupkávalo v mokřině zarostlé dlouhým rákosím.

Toklo vrhl po Luse s Ujurakem pohled, který jasně říkal: „Zůstaňte tady.“ Lusa přemýšlela, jestli se grizzlymu právě nevybavilo, co se stalo posledně, když lovili husy. Ujurak se tehdy celý vzrušený z lovu proměnil ve velkého šedého ptáka a odletěl s husím hejnem pryč. Než ho stihli najít, spolkl cosi strašného a málem umřel. museli ho tedy odnést k plochým tvářím v naději, že ty ho zachrání, a tak nakonec skončili tady, blízko osady plochých tváří, která zapáchala až k udušení. Lusa se letmo ohlédla po Ujurakovi a modlila se, aby zase nedostal ten bláznivý nápad proměnit se. Připadalo jí mnohem bezpečnější, když byl jen obyčejný medvěd stejně jako oni.

tiše se vedle mladého hnědého medvěda uvelebila na zemi a sledovala, jak se Toklo s Kallikou rozdělili a pomalu se plíží k hejnu. Sice pod baribalkou čvachtalo bláto s oblázky a do kožichu i polštářků na tlapkách jí zalézala zima, ale musela připustit, že jí to vadí míň než tvrdé Černé cesty kolem brlohů plochých tváří. Rozhodně tu není taková zima, jaká bude sálat z ledu, uvědomila si a znovu se zatřásla.

Z hejna se náhle ozvalo hlasité zakejhání a kolmo vzhůru vzlétlo několik hus, za nemotorného máchání křídel si to ihned zamířily k nebi.

„To snad ne!“ zakřičela Lusa a zvedla se do sedu. „To uletěly opravdu všechny?“

„Ne, podívej,“ uklidnil ji Ujurak. A pokývl směrem k hnědé a bílé siluetě Tokla s Kallikou, kteří se s rozpřaženými drápy právě vrhli na masu křídel a peří. Když pak ostatní husy zmizely v temné obloze, Lusa viděla, jak k nim oba kamarádi vítězoslavně cválají zpátky a každý z nich s sebou táhne tlustou mrtvou husu.

„Skvěle jste je chytili!“ zapištěla radostí a dohopsala za nimi.

Kallika jen skromně pokrčila rameny.

„Jak by taky takovej tlustej pták mohl pláchnout tak zkušenýmu lovci,“ utrousil posměšně Toklo, jen co husu upustil, a pohodil přitom hlavou.

Všechna čtyři medvíďata se pak uvelebila vedle rybníčku, u shluku keřů, které je kryly před studeným větrem, a zahryzla se do šťavnatého husího masa. Lusa si s překvapením uvědomila, že je příšerně utahaná. Teď když se posadila, by ji ani ve snu nenapadlo zase vstát. Byla ráda, že si její tlapky i bolavé svaly konečně můžou na chvilku odpočinout.

A jak tak chroupala kosti i maso, pomalu znovu nabírala sílu. Zahleděla se do stojaté vody vedle medvíďat a všimla si, že se v ní za měsíčního svitu odrážejí mohutné siluety. Chviličku jí trvalo, než jí došlo, že se právě dívá na sebe a své kamarády. Byla o tolik mohutnější, než jak si samu sebe pamatovala! kožich měla huňatý a tmavý a uši mnohem větší, než když se na sebe posledně dívala do tůňky s vodou. Vždycky si vedle ostatních připadala tak maličká! I Toklo se zdál každým dnem statnější a vyšší, a Kallika byla dokonce ještě zavalitější než on.

Lusa se po lední medvědici letmo podívala. Kallika přežvykovala šťavňaťoučký husí tuk svými obrovskými čelistmi a současně si dlouhými drápy trhala další cár masa. Kdyby ji Lusa neznala tak dlouho, možná by ji vyděsilo na ni teď narazit. Dospělá lední medvědice by takhle malou baribalku, jako byla Lusa, mohla i sežrat!

A sotva to Lusu napadlo, vylétlo jedno husí brko Kallice nad čumák, ta leknutím uskočila a hlasitě kýchla. Pak ještě jednou, a ještě jednou, a tvářila se přitom tak vykuleně a pobouřeně zároveň, že se Lusa neudržela a zafuněla smíchy. Možná že Kallika přece jen až takovou hrůzu nenahání.

„Co takhle najít si suchej pelech a trochu si dáchnout,“ navrhl Toklo, jakmile husy ožrali až na kost.

„Jó! Malýho šlofíka!“ souhlasila Lusa a vysoukala se na všechny čtyři. Cítila se prazvláštně těžká, jako by měla promáčený kožich. Ostatní se na ni s pobavením podívali, ale ji opravdu nenapadalo nic lepšího, co by teď mohli dělat, než se někde v teple pěkně schoulit do klubíčka a tlouct špačky.

„A co led?“ zeptala se Kallika. „Neměli bysme se na něj už přece jen vydat? Vyspíme se tam.“

Led se ale Luse příliš teplý ani pohodlný nezdál. Jak nějaký medvěd vůbec dokáže na ledu usnout?

„To je ale pitomej nápad,“ odfrkl si pohrdlivě Toklo, jako by uhádl, co si Lusa myslí. „Tohle je nejspíš naše poslední šance se aspoň trochu slušně vyspat.“

„Co tím myslíš?“ Kallika vybuchla jako sopka. „Bude se nám tam spát jako v bavlnce! A možná ještě líp, kožich se nám totiž nezanese blátem, bezdrápí nebudou dupat ani šmejdit kolem a ani nás nebudou ohrožovat těmi svými ohnivými zvířaty!“

„No, to určitě,“ obořil se na ni Toklo. „Vsadím se, že to je opravdu zážitek spát na tvrdý, ledový vodě. Už se nemůžu dočkat.“

Lusa zaškubala ušima. Sice s Toklem tajně souhlasila, ale zároveň vnitřně cítila, že je grizzly ke Kallice nespravedlivý. Vždyť to je místo, které celou dobu tak toužebně hledala – místo, na němž si v skrytu duše přejí žít všichni lední medvědi, protože tady led nikdy netaje. A když na něm můžou přežít lední medvědi, tak oni taky. Musí jen Kallice věřit, že je dokáže ochránit, to je všechno.

„Hej!“ zavrčela Kallika. „Já si taky nestěžuju, když nám vždycky najdeš nějaký odporný, teplý a špinavý pelech k přespání –“

„Tak fajn, to stačí,“ přerušil je Ujurak a rameny si mezi nimi rozrazil cestičku dřív, než se Toklo stačil po Kallice ohnat drápy. Lusa si s hrůzou uvědomila, že Ujurak už je teď skoro stejně mohutný jako Toklo a že jeho ochmýřená kožka malého medvíděte pomalu ustupuje blonďatým pruhům drsnější kštice dospělého grizzlyho. „Poslyš, my si nejdřív opravdu musíme odpočinout, než se vydáme na led, obzvlášť pak, máme-li k němu nejdřív doplavat.“

„Přesně tak,“ ucedil samolibě Toklo.

„Ale určitě se nám na ledu bude spát stejně pohodlně jako Kallice,“ dodal a výhružně se na Tokla podíval.

„Myslím, že to vůbec není špatný nápad, nejdřív si někde odpočinout,“ připustila Kallika a zašvihala krátkým, tlustým ocasem.

„A navíc se zdá, že Lusa tu stejně každou chvíli usne ve stoje,“ zavtipkoval Toklo.

„Já tu ne –“ snažila se zaprotestovat Lusa, ale místo toho jen doširoka zívla.

„Tak jo, asi usnu,“ zabručela a ostatní pobaveně zafuněli. Kdyby je ale únava zmáhala stejně jako ji, jistě by jim to už tak legrační nepřipadalo. Ulevilo se jí, když viděla, že si Toklovi naježená srst zase lehá zpátky na ramena. Zapřela se o Kalličin bok – sama by se na tlapky vůbec zvednout nedokázala – a lední medvědice ji s kamarádským zafrkáním pošťouchla čenichem na všechny čtyři. Baribalka by to nahlas nikdy nepřiznala, ale vždycky když se do sebe Kallika s Toklem pustili, dostala příšerný strach; v tu chvíli jste totiž mohli snadno zahlédnout, jak obrovskou sílu mají v ramenou i lesk jejich zahnutých drápů. Lusa doufala, že až se dostanou na led, přestanou si ti dva jít po krku. Jen co Toklovi dojde, že Kallika opravdu ví, co dělá, všechno se urovná.

Zamířili po svahu vzhůru, pryč od moře, a hledali suchou trávu i úkryt před větrem. Hrubý písek s oblázky jim pod tlapkami pomalu ustupoval chomáčům husté trávy. Lusa nad řekou, nahoře na hřebenu, spatřila hlouček stromů. Neznatelně k ní doléhalo šustění jejich listí. Přála si, aby se už mohla schoulit do náruče jejich bezpečných, silných větví, nebo se zavrtat mezi jejich tlusté kořeny. Toužila usnout obklopená šepotem medvědích duchů, kteří by nad ní bděli zpoza stromové kůry.

Jedno věděla naprosto jistě: na ledu žádné stromy nejsou. A žádné stromy znamenají i žádné baribalí duchy. Co když v té studené, bílé pustině zahyne? Najde vůbec někdy její duch cestu zpátky tam, kam patří?

„Ničeho se neboj,“ zachraptěl jí čísi hlas do ucha. Lusa se otočila a všimla si, že vedle ní kráčí Toklo. Kallika s Ujurakem se drželi v čele, pár kroků před nimi. Toklo kývl směrem k lesnímu hřebenu. „Já vím, že bys ráda byla tam nahoře.“

„To máš pravdu. Což ale taky znamená, že nejsem statečná,“ posteskla si Lusa. „Toklo, já se ukrutně bojím.“

„No, to my všichni,“ zamručel grizzly. Lusa překvapeně naklonila hlavu na stranu. „Chci říct, já zas až takovej strach nemám,“ opravil se. „Jen kapku. Ale to proto, že je to celý ujetý jako veverčí mozeček, opusit pevninu, kde žije všechna kořist a kde se můžem schovat. Grizzlyové ani baribalové na led nepatří. Ale musíme holt důvěřovat Ujurakovi. Dokázal nás dovést až sem a zůstali jsme přitom v jednom kuse.“

„Ano,“ špitla Lusa a zadívala se na mohutnou postavu medvěda s neobyčejnou schopností, který se zrovna trmácel před nimi. „Zatím nás nikdy nenechal na holičkách.“

„Na pevnině už není dost prostoru pro to, aby si medvědi mohli dovolit být medvědy,“ pokračoval Toklo a tiše zavrčel. Zrak upíral k tmavé, rozmazané horské čáře na obzoru. „Třeba tam na tom prázdným ledu pro nás opravdu bude místo.“ Pohrdlivě si odfrkl. „Mělo by tam být. Vždyť tam nic jinýho ani není.“

Lusa se mu už chystala svěřit, že si myslí to samé, když vtom před ní vyrostla masa čehosi bledého a teplého; černá baribalka vrazila do Kalličiny zadnice. Lední medvědice a Ujurak se zastavili u shluku pichlavých keřů. Ujurak kolem nich začal čenichat a snažil se najít v trávě trny, ostré kamínky či cokoliv jiného, co by z toho místa činilo nevhodné útočiště. Luse to ale bylo dočista jedno; připadala si tak unavená, že si klidně dokázala samu sebe představit, jak pohodlně tluče špačky i na Černé cestě.

Jen na okamžik pocítila záblesk úzkosti, jestli ji a Tokla náhodou nezaslechla Kallika, jak se jeden druhému svěřují, že se ledu bojí.

„Už se nemůžu dočkat, až uvidím tvůj domov,“ zašeptala a čenichem se zanořila lední medvědici do kožichu. A byla to pravda – hrozně moc si přála pochopit, odkud její kamarádka pochází, i když ji to zároveň děsilo.

Kallika do ní na oplátku něžně šťouchla čenichem. „Zamiluješ si ho, Luso,“ slíbila jí. „Uvidíš. Nejsou tam žádná ohnivá zvířata, žádný kouř, ani žádná ropa. Zkrátka nic, co by tam v dáli lákalo bezdrápé. Jen ty, vítr a pocit chladu pod tvými polštářky. Je to nejlepší místo na světě.“

Lusa si hned pomyslela, že nejlepší místo na světě je všude, kde teď může složit hlavu, ale nehádala se. Rostla tu vysoká měkká tráva a keře je chránily před silnými poryvy větru od moře, tedy pokud se k nim medvíďata zrovna nepřiblížila moc blízko a nepopíchala se o jejich trny. Vzduchem uháněly ledové bílé kapičky a třpytily se v měsíčním svitu. Začínalo sněžit. Luse se v její rozčepýřené makovičce zdálo, že je to jen pohodlná měkoučká deka, která se jí pomalu snáší na kožich.

Žuchla sebou na zem, a než se kolem ní ostatní pohodlně uvelebili ke spánku, usnula jako dudek.

***

Obklopily ji šeptající švitořivé hlásky, tak pištivé a rychlé, že jim vůbec nerozuměla. Lusa si tlapkami protřela oči, zvedla se do sedu a jen nevěřícně zalapala po dechu.

Ploché tváře!

Spousty a spousty plochých tváří na ni shlížely dolů a jejich bledé, bezchlupé obličeje nehnuly ani brvou.

Lusa se střelhbitě otočila, aby probudila svoje kamarády, když jí došlo, že jsou fuč. Fuč byly i pichlavé keře, vůni moře nahradily šikmé šedé zdi, vysoký, povědomý strom s doširoka rozpřaženými větvemi a hlouček medvědů, o nichž si už vůbec nemyslela, že je ještě někdy spatří.

Byla v Medvědí kotlině. Uvolnila se a z ramen jí rázem opadlo napětí. Byl to jen sen. Už jednou takhle Medvědí kotlinu ve spánku navštívila; právě tehdy se dozvěděla, že má zachránit divočinu. Nemá se tedy teď čeho bát, to jí jen mysl znovu brouzdá ve vzpomínkách. V jejím posledním snu se ale nevyskytovalo tolik postav. Lusa si stoupla na zadní a všechny si je prohlédla. Vzpomněla si, jak si na ni dřív ukazovaly, a když tančila, smály se jí tím svým ječivým, švitořivým způsobem – tedy hlavně mláďata plochých tváří. Pokusila se jim zamávat a zakroutit čenichem ve vzduchu. Třeba jí hodí borůvky, když to udělá. I snové borůvky by byly lepší než žádné.

Ale ploché tváře na ni jen dál tiše zíraly. Byly tak chladné a strnulé jako ty kamenné šedé zdi. Vůbec je nezajímalo, co tam dole dělá.

Lusa se svalila zpátky na všechny čtyři. „Hhhrrrmm,“ zamručela. „Tak já se na vás taky vykašlu.“ Obrátila se k nim zády a snažila se zakrýt, že jí kožichem projíždí neklid.

„Nic si z nich nedělej,“ ozval se něžný hlas její mámy. Ashia se k Luse přitiskla a očenichala ji od uší až po tlapky. „Pořád málo jíš, maličká. Podívej se na sebe, vždyť jsi hubená jak lunt!“

„Ale v Poslední rozlehlé divočině už jíme o poznání líp,“ snažila se ji přesvědčit Lusa. A trkla mámu pod bradu. „Už je ze mě konečně divoký medvěd. Dneska večer jsem slupla husu!“

„Opravdu? Tu jsem nikdy nezkusila,“ posteskla si její máma. „Vím, že jsi už doputovala hodně, hodně daleko, ale někdy si přeju, abys pořád byla tady, hrála si s Yogim, poslouchala Stellino vyprávění a spalas mi v klubíčku u břicha.“ Ashiiny oči se zaplnily smutkem. „Já vím, divočina tě potřebuje, ale zároveň už navždycky budeš moje milované mláďátko. To se nikdy nezmění.“

„Já vím,“ zašeptala Lusa. „Taky se mi po tobě stýská.“ Podívala se za mámu ke skalám, kde se slunil táta King, zatímco Yogi si pohrával se spadlým listem. Bráška vypadal mnohem větší, než jak si ho Lusa pamatovala, chlupy na kožichu se mu pomalu měnily v hladké a dlouhé, na rozdíl od rozcuchaných chomáčů kolem krku.

„Budeme se spolu potkávat ve snech,“ pokračovala Ashia. „Jsem na tebe moc pyšná, ty moje malá borůvko. Vím, že se chystáš zachránit divočinu.“

Lusa se protáhla, znovu ji přepadl spánek. „Zkusíme to,“ slíbila jí. Začala se točit v trávě a hrabat si pohodlné hnízdečko. „Radši bych si ale zdřímla,“ zamručela. „Nechápu, proč jsem tak unavená.“

„Počkej,“ vyjekla Ashia. Zdálo se, že ji něco trápí. Jen co si malá baribalka lehla, dloubla ji do boku. „Zůstaň vzhůru, Luso, neusínej. Ještě nemůžeš spát.“

Lusa se na ni mžouravě podívala. „Jsem hrozně unavená,“ zaprotestovala. Znovu se cítila jako malé mláďátko, příliš slabé na to, aby si dlouho hrálo mimo brloh. Přitulila se k máminým dlouhým, huňatým nohám. „Nech mě chvilku spát.“

Najednou se však kolem ní začala Medvědí kotlina vytrácet. „Luso!“ volal ji znovu mámin hlas, ale zněl stále vzdáleněji a vzdáleněji. „Luso, nesmíš usnout. Je to moc důležité, Luso!“

Kapitola druhá

Kallika

Vůně čistého, křupavého ledu si našla cestičku i do Kalličina snu. Lední medvědice se v něm řítila po nebesky dlouhém sněhu, až jí vířil pod tlapkami, a byla stejně rychlá a silná jako kdysi její máma. Po boku jí hopsal bráška Taqqiq, štěkal na ni, ať tolik nežene a dá si s ním závod k tulenímu otvoru, kde na ně už jistě čeká teplá, solí provoněná kořist, pulzující šťavnatým tukem…

Když se Kallika probudila, pořád v čenichu cítila vůni ledu, která ji volala zpátky k oceánu. Ještě nikdy nevoněla tak intenzivně. Lední medvědice se vyštrachala na všechny čtyři a setřásla ze sebe studenou ranní rosu. Toklo už byl vzhůru, brouzdal se tiše ve vodě, stříkal ji po kapkách kolem, a s očima upřenýma na zvlněnou hladinu bedlivě sledoval, jestli se v ní náhodou nezablýskne rybka. Ujurak sebou šil, jako by se teprve probouzel, a Lusa spala tak tvrdě, že se k ní Kallika raději sehnula a ujistila se, že ještě dýchá. Malá baribalka ale jen zabručela: „Chrmmmmprejskni,“ a odvalila se od Kalliky na opačnou stranu.

Kallika zakroutila pobaveně hlavou a odkráčela po polštářcích k pobřeží. Jen co se ale došourala k oblázkové pláži, nabrala do tlapek rychlost a rozběhla se k vodě i ledu, který cítila už z dálky. Jeho vůně byla tak silná, že si až představovala, jak se jí od pobřeží naskytne pohled na jeho čistý bílý povrch. Avšak moře, jež k nim bylo nejblíž, stále ještě nezamrzlo. O písek se otíraly pěnou žíhané vlny a jejich šum připomínal šepot medvědích duchů.

Kallika se pozorně zahleděla do dáli na obzor a zamžourala do našedivělého ranního světla. Vycházející slunce se schovávalo za jemným mlžným závojem, jímž pronikaly pruty zlatavého světla, pobledle zářící na vodní hladinu. Mlha se vznášela nízko nad oceánem, avšak Kallika kráčela po pobřeží neúnavně dál, až se dostala k místu, kde led voněl nejvýrazněji. Odtud už to k němu jistě nebude daleko. Jen chvíli poplave… a pak jej zase nahmatá pod tlapkami!

„Ty se na ten led doslova třeseš,“ zavrčel Toklo, který se vynořil za medvědicí a upustil na písek velkou rybu. „Nezapomeň, my ostatní nejsme lední medvědi. Doufám, že víš, co děláš, když nás tam všechny ženeš.“ Otočil se a netrpělivě zamručel, pomalu se k němu šourali Ujurak s Lusou. Ujurak nesl dvě menší ryby. Lusa neustále třepala hlavou, jako by z ní chtěla dostat vodu, a ospale se drbala na čenichu.

„No tak, pohni kostrou, couráš se jak šnek,“ zavrčel na ni Toklo. A čenichem dloubl baribalku do boku. „Co to, že nesršíš tou svou otravně veselou náladou, jak máš obvykle po ránu ve zvyku?“

„No, možná kdybys mi nehodil na hlavu rybu, když jsem spala,“ zaprotestovala Lusa a zívla.

„Je to výstavní kousek,“ pochlubil se jí Toklo pyšně. A zabodl do úlovku tlapku. „Měli bysme se pořádně nažrat, dokud je čeho.“

Kallika cítila, že se jí na ramenou zvedá srst jako kartáč. „Na ledu je kořisti taky dost!“ vyštěkla. „A jaké, jen se oblíznout! Počkej, až ti chytím tuleně!“

„To určitě,“ zamručel Toklo a urval si další cár ryby. „Už se nemůžu dočkat.“

„Bude nám tam dobře,“ prohodila rychle Lusa. „Ujurak se taky hrozně těší – nemám pravdu, Ujuraku?“

Malý grizzly si smáčel přední tlapky ve vodě a tiše zíral na obzor v dáli. „Opravdu se máme vydat tudy?“ zeptal se Kalliky.

Kallika ale jen naprázdno polkla. Na tenhle druh otázek znal obvykle odpověď on – ne ona! Jenže to ona je teď měla zavést na led a nechtěla, aby se Toklo s Lusou báli, že to nezvládne. Nasadila proto sebevědomý výraz a odpověděla: „Ano, led leží přímo před námi, tam v dáli. Cítím ho.“ Zvedla čumák a nasála jeho krásnou, čistou vůni. „Jsem si jistá, že k němu dokážeme doplavat. Je to odtud, co by kamenem dohodil.“

„Doplavat k němu?“ zopakovala jakoby ozvěnou Lusa a slízala si z kožichu poslední kousíčky ryby. Dokráčela po polštářcích za Ujurakem, zastavila se vedle něj a plácla tlapkou po mořské hladině. „Brrr! Ta je studená!“

„Samozřejmě,“ ohradila se Kallika. „Jinak by na sobě přece nemohla mít led, to dá rozum, ne?“

„A taky divně chutná,“ pronesl podezřívavě Toklo, zatímco si máčel čenich ve vodě. Vyplázl jazyk a s pohoršlivým výrazem si na něj sáhl. „Ble! Tohle není normální voda!“

„To není, je totiž slaná,“ vysvětlila mu Kallika a snažila se udržet nervy na uzdě. „Ta se nepije, v té se plave. Ničeho se neboj, dělají se v ní úplně stejné pohyby jako ve Velké řece. Víš přece jaké? Zvládli jsme to tehdy všichni na výbornou, a tohle ani není tak daleko.“

Toklo zamžoural do mlhy. „A kde bereš tu jistotu?“

„Já teda Kalličinu čenichu věřím,“ zastal se jí tiše Ujurak, než stihla lední medvědice vybuchnout jako sopka a strčit Tokla do oceánu. „Musíme se vydat tudy.“

Medvíďata dojedla velkou rybu, i když Kallika moc soust nepozřela; v hlavě se jí honili samí tuleni, sníh křupající pod tlapkami i studený, ostrý vítr, který jí zvedal kožich nahoru, pěkně chloupek po chloupku. Doufala, že Taqqiq si už mezitím taky našel nějaký ten led. Chtěla si představovat, jak si její bráška právě loví tuleně a válí sudy ve sněhu … stejně jako brzy bude i ona! Toklo se hlučně oháněl jazykem kolem čenichu. Ujurak zase svými tesáky zbavoval pod tlapkami ryby šupin a Lusa stála nehnutě na místě a jen poklimbávala, jako by znovu usínala.

„Všichni připravení?“ chtěla vědět Kallika. Už je to tu; ta chvíle, kvůli níž putovala takovou dálku. Zdálo se to tak dlouho, co naposledy stála na pevném ledu, že si na kratičký okamžik ani nedokázala vybavit, jaké to vlastně je. Tehdy byla ještě na živu Nisa a Kallika s Taqqiqem jen bezbranná medvíďata, která předstírala, že jsou hrozně moc statečná, přestože o tom, jak přežít, neměla ve skutečnosti ani páru…

„Tak jdeme, nebo tu počkáme, až se ten led uráčí k nám?“ vypěnil Toklo.

Kallika nadskočila leknutím. „Promiň, já… jen přemýšlím. Takže, držte se pohromadě. V oceánu jsou silnější proudy než v řece nebo jezeře. Nenechte se jimi unést pryč. Když budete mít pocit, že nad vodou ztrácíte kontrolu, začněte pádlovat směrem do proudu, měl by vás odnést zpátky, kde jste začali.“

Lusa dokráčela po polštářcích těsně vedle Kalliky a všichni společně se začali brodit přímo za nosem. Když se na Lusu přivalila vlna, překvapením uskočila zpátky, ale Kallika ji pošťouchla zase vpřed. Moc dobře si všimla, že se Luse třesou tlapky strachy, přesto se malá baribalka neotočila zpátky ke břehu.

Kalliku v čenichu polechtala vůně studeného, slaného vzduchu. „Držte se u mě, abych vám mohla pomoct, kdyby bylo třeba, ano?“

Lusa celá vykulená přikývla.

„Fujtajksl!“ postěžoval si v závěsu Toklo. Kallika ho slyšela, jak za ní hopsá vpřed, hlučně kolem sebe cáká mořskou vodu a plácá se přitom do čumáku. „Co když tu břečku spolkneme? Je fakt odporná!“

„Je to jen voda, Toklo!“ zavolala na něj dozadu. „Ježkovy oči,“ zamručela a Lusa po jejím boku pobaveně zafrkala.

„No, páni,“ nestačil žasnout Ujurak, když se sklonil k vlnám, co se mu přivalily k tlapkám. „Cítím, že tady v moři žije tolik zvířat! Ryby, a zvířata, co vypadají jako ryby, ale nejsou…“

„Tak se prosím tě hlavně teď neproměňuj,“ zabručel Toklo. „Nebo bysme tě taky už nemuseli nikdy najít…“

Pak už ale zavřel pusu i Toklo, brodili se totiž od břehu už tak daleko, že by je voda klidně mohla plesknout přes čenichy. Kallika se odrazila od štěrkovo-písčitého dna a začala plavat. Voda ji nadzvedávala za kožich, tahala ji za něj, a jak se lední medvědice sunula vpřed, tvořily se jí kolem tlapek malé vodní víry. Jakmile ji moře začalo nadnášet a pod trupem se jí hrnuly vlny jedna za druhou, ucítila v sobě nával štěstí. Jako by ji oceán vítal zase zpátky ve světě ledních medvědů; to tady měla vždycky být. Tíha, již v sobě cítila na pevnině, byla v tu ránu ta tam, zanechala lední medvědici lehkou jako vánek a plnou síly. Černá řeka byla špinavá a vtahovala ji do svých temných útrob, kdežto tato voda, prázdná a šedá, jí dovolovala klouzat elegantně vpřed, a dokonce v ní ani nevyvolávala pocit, že se ji vlny snaží stáhnout zpátky k pobřeží.

Kallika nespouštěla zrak z malé černé siluety Lusiny hlavy jen několik tlapích délek opodál. Malá baribalka držela čumák nad vodou, a jak pádlovala, horečně lapala po dechu. Když Kallika trošku zpomalila, dokázala s ní Lusa hravě udržet tempo. Oba grizzlyové se jim lepili na paty a energicky plavali vpřed. Pokaždé když se k Toklovi přivalila vlna, zavřel oči, a jakmile se mu přelila přes hlavu, otočil čenich na druhou stranu, plival vodu a nasupeně funěl.

Kallice se brzy roznemohly všechny svaly v těle; už pěknou chvíli je na podobný druh zábavy nepoužila. Bylo jí nad slunce jasné, že jestli je ona unavená, pak Lusa musí být ještě víc. Malá baribalka se poslední dobou zdála hodně tichá, a veselá byla, jen když si vyráběli hnízdo na noc. Nevyčerpalo ji náhodou to předlouhé putování? Kallika přemýšlela, kolik toho budou muset ještě ujít. Dokonce ani Ujurak už nehýřil sebejistotou. Led byl od nich stále na hony daleko – jen třpytivě modrá římsa u nebeského obzoru.

„Luso!“ zavolala na ni lední medvědice. „Můžeš si na chvilku odpočinout a jen se nechat nadnášet, jestli chceš. Dívej.“ Přestala pádlovat a nechala tlapky volně viset ve vodě. Slaná voda ji držela nad hladinou, jen po ní Kallika občas švihla tlapkami, aby si nepotopila hlavu.

„Pokusím se,“ zabrblala Lusa, když se jí do čenichu dostala voda. Zakašlala, ohnala se kolem sebe a přestala pod hladinou hýbat nohama, přesně jak jí Kallika ukázala. Na tváři se jí najednou objevila nečekaná úleva, a v lední medvědici se rozlilo hřejivé teplo.

Začala pádlovat zpátky za Toklem a Ujurakem, aby jim poradila to samé, a tak se všichni čtyři chvíli nechali jen tiše nadnášet vodou, nabírali znovu dech a dopřávali bolavým svalům odpočinek. A přestože se Kallika nehnula z místa ani o píď, cítila se pod vodou tak plná života jako snad nikdy předtím. Podle toho, jakým směrem jí proud kartáčoval kožich, dokázala uhádnout, kudy mají plavat, a z drobných vodních hřebínků, které k ní posílali její společníci, zase přesně věděla, kdy pohnuli tlapkami a nechali se znovu nadnášet. Jako by to všechno byla schopná vidět, aniž by se ponořila pod hladinu.

„KRRRJÉÉ!“ zapištěl jim nad hlavou pták. „KRRRJÉÉ! KRRRJÉÉ!“ Řítil se k nim střemhlav racek a mířil si to přímo na Kalliku. Jeho ostrý žlutý zobák jí jen o fous minul čenich. Kallika zařvala a předními tlapkami se po něm ohnala. Šedo-bílý pták jí však frnknul před nosem a začal se vznášet na vzdušném proudu těsně mimo její dosah. Kallice se zdál příšerně nadutý.

„Jen to ještě zkus,“ pohrozila mu, hlava se jí přitom pohupovala ve vlnách, které právě vytvořila.

„KRRRJÉÉ!“ zakřičel na ni zpátky. A zatímco jí kroužil nad hlavou, probodávala ho zlostným pohledem. Racek očividně čekal, až lední medvědice přestane dávat pozor, aby se znovu snesl dolů a mohl ji dál otravovat.

„Pitomí rackové,“ zamručela, když se pták znovu řítil níž. Tentokrát však měl spadeno na Ujurakův čumák, malý grizzly se proto raději potopil pod hladinu a před rackem se schoval.

„Zmizni odsud!“ vyštěkla Kallika. „Nebo tě sežereme!“

„KRRR-JÉÉ-JÉÉ-JÉÉ-JÉÉ!“ zaskřehotal racek. Širokým obloukem vzlétl vzhůru, ale znovu hned zamířil k Toklovi.

„O-ou. Být na jeho místě, tak s tímhle medvědem si moc nezahrávám,“ vydechla vyděšeně Lusa, začala pod hladinou máchat tlapkami, až kolem rozvířila vodu, a zvedla hlavu nad vlny ještě výš. Pták se zase snesl, co nejníž mohl, ale vtom se vynořil Toklo a ohnal se po něm drápy. Zahnutými konečky hrábl rackovi po peří a málem ho stáhl k sobě do moře. Moc nechybělo, a pták se na okamžik ocitl vzhůru nohama, za panického máchání křídel se mu však podařilo rychle vrátit do původní pozice. Prazvláštně chaotickým způsobem se za třepotání křídel dostal Toklovi z dosahu a peří z něj přitom létalo na všechny strany.

„KRRRJÉÉÉÉÉÉÉÉ!“ pobouřeně zavřískal, pak se otočil a odletěl pryč.

„Přesně tak!“ křičela za ním Kallika. „Dovoluj si na stejný prcky, jako seš ty!“

„Myslím, že už zase můžu plavat dál,“ řekla Lusa a zhluboka se nadechla. Kallika k ní dopádlovala blíž a všichni se znovu pustili vpřed. Oceán byl mnohem studenější než Velká řeka. Kallika cítila, jak ji i přes huňatý kožich bodá do těla chlad; bylo jí nad slunce jasné, že Lusiny tlapky musí být už dávno zdřevěnělé. Natáhla krk jako jeřáb a všimla si, že se nad vlnami vzpíná zubatá, bílá římsa. Věčný led! Konečně ho našla. Daleko předaleko od svého Rodného brlohu je znovu v bezpečí.

„Už jsme skoro tam,“ vyjekla povzbudivě, zatímco se před ní ledová kra rýsovala stále blíž a blíž. „Jsme tak blízko!“ Zářivě bílá římsa před nimi představovala příslib nové, právě ulovené kořisti. Jako by si ji Kallika už vychutnávala. V posledním úseku vody nasadila bleskové tempo. Drápy se zahákla do okrajů ledové kry, aby se jí vyšvihla na hřbet. Urputně se začala přitahovat vzhůru, kroutila se přitom jako červík na udičce, a když se konečně vyštrachala z vody ven, rozvalila se na hladké ledové ploše jak široká, tak dlouhá.

Okamžitě pod sebou ucítila nádherný chlad. Tlapky měla studené a lehké, nikoliv těžké a zacákané od bláta jako během několika posledních měsíců. Měla sto chutí začít válet sudy, skotačit nebo se rochnit hřbetem ve sněhu a zároveň nasávat čistý, ledový vzduch.

Ale nejdřív se otočila a pomohla nahoru Luse. Něžně ji popadla čelistmi za zátylek a začala ji vytahovat vzhůru, přesně jako to dělávala s ní nebo Taqqiqem jejich máma Nisa. Jen co se malá baribalka rozjela po ledové ploše, překvapením zapištěla a zahučela v malé, mokré chundelaté hromádce u Kalličiných tlapek.

„Brrrrrrrrrrrrr!“ zakřičela Lusa, otřepala se a postříkala Kalliku maličkými vodními korálky. „Jak to, že je mi tu ještě větší zima, než když jsem byla ve vodě? Brrr! Brrrr! BRRRR!“ Vyštrachala se na všechny čtyři a začala se točit za ocasem, aby se zahřála, tlapky se jí ale pořád smýkaly po kluzkém ledu, takže se vždycky nakonec svalila na bok nebo na břicho.

Toklo mezitím povzbuzoval Ujuraka a pak nechal Kalliku, aby i menšímu grizzlymu pomohla z vody ven. Oběma hnědým medvědům to však také hned podklouzlo, tlapkami začali zoufale šmátrat po ledu, až vrazili do Lusy a všichni skončili v jedné mokré hromadě kožichů. Lusa se s pobavením vysoukala zespod Tokla.

„Trochu to klouže,“ přiznala Kallika, jakmile jí došlo, že je měla asi varovat.

„Jo, vážně?“ zabručel podrážděně Toklo.

„Hlavně našlapujte pomalu!“ poučila je Kallika. A přispěchala kamarády rozmotat.

„Nedokážu se ani postavit na nohy,“ zamručel Toklo a znova žuchnul na bok, až to zadunělo. Srovnal si pod sebou tlapky, sebral všechny síly a pokusil se opět vyšvihnout na všechny čtyři. Vmžiku se mu ale nohy zase rozjely do všech stran a on se rozplácl na ledu jak široký, tak dlouhý, obličejem napřed.

„Jsem rád, že se dobře bavíš,“ vyštěkl na Lusu, která se ve sněhu válela smíchy a s funěním se popadala za břicho. „Jak máme někam putovat, když neuděláme ani krok vpřed?“

„Zvyknete si,“ uklidňovala je Kallika. Opřela se o Tokla a podpírala ho, dokud se znova nenapřímil, roztřesený jako sulc. „Dívejte, natáhněte tlapky před sebe a jednou po druhé se postupně klouzejte dopředu, takhle. Zaměřte se na to, abyste drželi rovnováhu níž, než máte břicho, jako byste až krčili nohy.“ Začala se naklánět ze strany na stranu a bruslila po ledu. Připadalo jí to tak přirozené, že se z ní na okamžik zase stalo malé medvídě, které se neustále otáčí zpátky, aby se ujistilo, že se na něj dívá máma. Avšak tady žádní lední medvědi nebyli, stály tu jen tři urousané mohyly z tmavých kožichů s obrovskýma zlověstnýma očima a promáčenými čenichy.

Toklo se tvářil, jako by ho to vůbec nezaujalo. „Hrrmh,“ zabručel. „Pitomej led.“ Pokusil se sklouznout tlapkou dopředu přesně jako Kallika, ale opět skončil rozplácnutý obličejem na ledu.

Kallika svraštila obočí. „Taky pomůže, když si najdete plotýnky s hrubším ledem, po nich se dá v klidu přejít, nebo po čerstvém sněhu. Tam to klouže míň a můžete se do nich líp zabodnout drápy.“

Ujurak dobruslil k jejímu boku a ani se nezdálo, že by se přitom nějak výrazně klátil. Kallika by ráda věděla, jestli dokáže využít schopností ledních medvědů, aniž by se jedním z nich musel sám stát. Na každý pád se z nich ze všech učil nejrychleji.

„Zvykneme si,“ snažil se ji uklidnit, zatímco vdechoval studený, ostrý vzduch. „Jen to musíme víc cvičit. Navrhuju jít dál, dokud je ještě světlo.“

„Taky se tím trochu zahřejeme,“ ucedila přes drkotající tesáky Lusa. Zívla a zatřásla se zimou.

„No tak, ty jedna ospalá koule,“ snažil se ji povzbudit Toklo a dloubl do ní.

Ale Lusa se ani nehnula. Zírala na široký pás bílého ledu, obklopující je ze tří stran. „Nejsou tu žádné cestičky, po kterých bysme se mohli vydat. Dokonce ani nic necítím, čenich mám jako rampouch!“

„To já taky!“ zafrkal pohrdlivě Toklo. A tlapkou se podrbal na čumáku. „Nebo tu jednoduše není co cítit.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Volání divočiny (5): Oheň na nebi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.