Kudy ke hvězdám

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Jenn Bennettová

Kudy ke hvězdám – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mému bratrovi a jeho manželce, kteří se vzali poté,

co se ztratili v divočině během nočního kempování.

Nic nedokáže lépe zažehnout jiskru než trocha strachu ze smrti.

První část

1

Spontánnost se přeceňuje. Filmy a televize se nás pokoušejí přesvědčit, že lépe se žije odvážlivcům, kteří se nebojí skočit oblečení po hlavě do bazénu. Jenže za oponou je všechno pečlivě připravené. Voda má tu správnou teplotu. Světla a úhly kamer jsou předem naplánované. Hlavní protagonisté umí bezchybně své dialogy. Proto je všechno tak přitažlivé – někdo to pečlivě naplánoval. Jakmile si to uvědomíte, život se o dost zjednoduší. Tedy alespoň pro mě to platí.

Jsem plánovač až do morku kostí a je mi úplně jedno, co si o mně lidi myslí.

Věřím v sílu rozvrhů, denních harmonogramů, samolepkami polepených kalendářů, úkolovníků, barevně zvýrazněných diářů a plánů. Takových, které se nezvrtnou, protože jsou pečlivě zváženy ze všech stran, a to včetně důsledků jednotlivých situací. Žádné odchylky ani improvizace, protože přesně to je recept na katastrofu.

To se mě netýká. Vytvořila jsem si různé dlouhodobé životní plány a držím se jich zuby nehty. Teď si například užívám letních prázdnin. Škola začne až za tři týdny, a ještě předtím, než mi bude osmnáct a nastoupím do maturitního ročníku, to bude vypadat takhle:

Za prvé: dvakrát v týdnu pomáhat dopoledne rodičům na jejich wellness klinice. Zaskakuju za recepční, která se přihlásila na letní kurzy Kalifornské univerzity v Berkeley. Máma dělá akupunkturu, táta je masér a společně si založili centrum zdraví. To znamená, že nemusím otáčet hamburgery, postávat u výdejního okénka a nechat na sebe řvát cizince projíždějící okolo, ale místo toho sedím v zenové recepci, kde je všechno perfektně zorganizované, a přesně vím, který zákazník vkročí do dveří. Žádná překvapení, žádná dramata. Je to naprosto předvídatelné, tak jak to mám ráda.

Za druhé: pořídit v rámci astronomického kroužku fotky meteorického roje Perseid. Astronomie je můj svatý grál. Hvězdy, planety, měsíce a všechno ve vesmíru. Hlásí se budoucí astrofyzik NASA.

Za třetí: vyhýbat se jakémukoli kontaktu s našimi sousedy, Mackenziovými.

Všechny tyto body se ještě před pěti minutami zdály dokonale proveditelné. Teď už se moje letní plány otřásají v základech, protože máma se mě snaží přemluvit, abych jela trampovat.

Já. Trampovat.

Podívejte, o divočině nic nevím. Nejsem si jistá, jestli vůbec ráda trávím čas venku. Podle mě společnost pokročila natolik, že bychom měli být schopni se čerstvému vzduchu a slunečnímu záření vyhýbat. Pokud bych chtěla vidět zvířata, podívám se na nějaký dokument v televizi.

Máma to ví, ale právě teď se mi usilovně snaží prodat jakousi obrozeneckou myšlenku Henryho Davida Thoreaua o návratu k přírodě, zatímco sedím za recepčním pultem na klinice. Jasně, vždycky káže o výhodách biopotravin a vegetariánství, ale teď doslova poetizuje o majestátních krásách skvostné Kalifornie a jaká by to byla „jedinečná příležitost“ ještě před začátkem školy zjistit, jak to chodí v divočině.

„Upřímně, vážně si mě dokážeš představit, jak trampuju?“ zeptám se a zastrčím si za uši tmavé kudrnaté vlasy.

„Nemluvím o trampování, Zorie,“ opraví mě. „Paní Reidová tě zve na luxusní kempování.“ Nakloní se ve své šedé tunice s vyšitým logem kliniky přes pult a začne mi tichým nadšeným hlasem popisovat svou bohatou klientku, která momentálně odpočívá na lehátku v zadní místnosti a užívá si starých, ale ozdravných tónů Enyi, patronky všech alternativních center zdraví po celém světě.

„Luxusní kempování,“ zopakuju skepticky.

„Paní Reidová tvrdí, že mají zarezervované luxusní stany v Sierra Nevadě někde mezi King’s Forest a Yosemitským národním parkem,“ pokračuje. „Kempování. V luxusu. Chápeš? Luxusní kempování.“

„Pořád to opakuješ, ale já stejně netuším, co to znamená,“ řeknu. „Jak může být stan luxusní? Copak tě v něm netlačí do zad kamení?“

Máma se nakloní ještě blíž. „Paní Reidová a její manžel obdrželi na poslední chvíli pozvánku na horskou chatu ve Švýcarsku, takže musí výlet do kempu zrušit. Ale rezervace stále trvá. Je to ohrazený…“

„Nejedná se o nějaký podivný hipísácký kult, že ne?“

Máma zasténá. „Poslouchej. Mají kuchaře, který připravuje vybraná jídla, venkovní ohniště, horké sprchy, prostě všechno.“

„Horké sprchy,“ zopakuju sarkasticky. „Jaký zázrak.“

Ignoruje mě. „Jde o to, že tě to vlastně nijak neutuží, ale ty máš ten pocit. Kemp je tak populární, že se o rezervace stanů losuje, a to dokonce s ročním předstihem. Jídlo i ubytování už je zaplacené. Paní Reidová tvrdí, že by byla škoda to nechat propadnout, což je důvod, proč dovolili Reagan, aby s sebou vzala nějaké kamarádky. Takový holčičí týdenní hurá výlet na poslední chvíli, než nastoupíte do maturitního ročníku.“

Paní Reidová je matka Reagan Reidové, hvězdné atletky, třídní včelí královny a mé, svým způsobem, kamarádky. Když jsme byly mladší, skutečně jsme se přátelily, jenže pak její rodiče přišli k penězům a ona se začala stýkat s jinými lidmi. Navíc neustále trénovala na olympiádu. Než jsem se nadála, každá jsme byly… jinde.

Až do minulého podzimu, kdy jsme spolu začaly znovu sedávat u oběda a povídat si.

„Prospěje ti, když strávíš trochu času na čerstvém vzduchu,“ nepřestává mě máma přemlouvat k tomuhle šílenému výletu a pohrává si přitom s tmavými vlasy.

„Příští týden má být vidět ten meteorický roj,“ připomenu jí.

Ví, jak striktní jsem plánovač. Nečekané zvraty a překvapení mě znepokojují a tohle trampování – pardon, luxusní kempování – mě velmi, velmi znepokojuje.

Máma si zadumaně povzdechne. „Můžeš si vzít teleskop s sebou. V noci hvězdy, ve dne pěší turistika.“

Turistika zní přesně jako něco, co má Reagan ráda. Má stehna z kamene a břicho jako pekáč buchet. Já si dojdu s jazykem na vestě přes dva bloky pro kafe. Ráda bych tento fakt mámě připomněla, jenže ta změní taktiku a zacílí na pocit viny.

„Paní Reidová tvrdí, že Reagan to má letos v létě velmi těžké,“ vysvětluje. „Má o ni starost. Myslí si, že by ji ten výlet mohl po té zpackané červencové kvalifikaci povzbudit.“

Reagan spadla (a tím myslím rozplácla se jako zralá hruška) a neprošla olympijskou kvalifikací. Byla to její velká chvíle, která ji měla posunout kupředu. Teď už prakticky nemá šanci, aby příští léto startovala na olympijských hrách, a bude muset čekat další čtyři roky. Celou rodinu to zdrtilo. Ale i tak mě překvapuje, že se o ni matka bojí.

Napadne mě něco dalšího. „Pozvala mě paní Reidová sama od sebe, nebo jsi ji k tomu navedla?“

Máma se rozpačitě usmějě. „Tak trochu obojí.“

Tiše si opřu čelo o pracovní desku stolu.

„Ale no tak,“ třese mi ramenem, dokud nezvednu hlavu. „Překvapilo ji, že tě Reagan ještě nepozvala, takže se o tom očividně bavily. Možná to prospěje vám oběma, nejenom Reagan. Má problémy najít ztracenou motivaci. A ty jsi vždycky tvrdila, že se mezi jejími přáteli cítíš jako páté kolo u vozu, takže tohle je tvoje šance, jak s nimi strávit více času mimo školu. Měla bys mi líbat nohy,“ škádlí mě máma. „Co třeba: Díky, jsi ta nejbezvadnější máma pod sluncem, žes mi dohodila letní dovolenou. Jsi moje hrdinka, Joy Everhartová?“ Dramaticky se popadne za srdce.

„Jsi pěkně divná,“ zamumlám a předstírám netečnost.

Ušklíbne se. „No, nemáš ty štěstí, že jsem taková?“

Vlastně ano. Vím, že chce, abych byla šťastná, a udělá pro mě cokoli. Joy je totiž moje nevlastní máma. Ta vlastní nečekaně zemřela na aneurysma, když mi bylo osm a žili jsme na druhé straně zálivu v San Franciscu. Pak se ovšem táta rozhodl, že chce být masérem, a utratil všechny peníze z životní pojistky, aby získal licenci. Ano, je přesně takhle impulzivní. V každém případě na konferenci o alternativní medicíně potkal Joy. Po pár měsících se vzali a všichni jsme se přestěhovali do Melita Hills, kde si pronajali místo pro kliniku i s bytem ve vedlejší budově.

Jasně, ve zralém věku třiceti osmi let je Joy o pár let mladší než táta, a protože má korejský původ, musím se potýkat s geniálními postřehy bigotních lidí, kteří poukazují na to, co je zjevné: že to není moje skutečná matka. Jako bych si nebyla vědomá toho, že ona je Asijka a já západní bledule, trpící akutním nedostatkem vitamínu D. Abych byla upřímná, pro mě teď Joy je máma. Vzpomínky na život před ní mám mlhavé. Za ty roky jsem se s ní sblížila víc než s tátou. Je mi velkou oporou a ve všem mě podporuje. Jen bych si přála, aby byla o trošičku míň přírodní blázen a vždycky plná energie.

Jenže tentokrát, i když to nerada přiznávám, má její kempovací nadšení nejspíš své opodstatnění. Čas strávený mimo školu ve společnosti Reaganiných nejbližších přátel by rozhodně mohl posílit mé sociální postavení, které se hroutí vždycky, když se vyskytnu mezi bohatšími a populárnějšími lidmi. Ráda bych se v jejich přítomnosti cítila lépe. Reagan nevyjímaje. Jen bych si přála, aby se mě zeptala přímo, místo aby to musela zařídit její máma.

Otevřou se vstupní dveře a do čekárny vejde čerstvě oholený a učesaný táta. „Zorie, volal pan Wiley?“

„Dnes to zrušil,“ informuju ho. „Ale přeobjednal se na půlhodinu ve čtvrtek.“

Půlhodina znamená o polovinu méně peněz, ale táta své zklamání rychle skryje. Mohli byste mu říct, že mu právě zemřel nejlepší přítel, a on by stejně stočil řeč k setkání v raketbalovém klubu, aniž by hnul brvou. Lidé mu říkají Švihák Dan. Nažehlený a s úsměvem od ucha k uchu.

„Říkal pan Wiley, proč to nezvládne?“ zeptá se.

„Nějaká nenadálá situace v jedné z jeho restaurací,“ odpovím. „Má se zastavit nějaký šéfkuchař z televize, aby tam něco natočil.“

Pan Wiley je jedním z tátových nejlepších klientů. Stejně jako většina lidí, kteří sem chodí, má spoustu peněz a může si dovolit nadprůměrné ceny. Naše klinika je v Melita Hills nejlepší a o mámě dokonce psali v novinách  San Francisco Chronicle jako o nejšikovnější akupunkturistce v Bay Area: „Tenhle výlet přes Bay Bridge za to rozhodně stojí.“ Rodiče podle toho své klienty také kasírují.

Jenže počet těch klientů za poslední rok pomalu klesá. Primární příčinou a důvodem tátova vzteku je obchod, který nedávno otevřeli vedle nás. K našemu společnému zahanbení teď působíme vedle prodejny hraček pro dospělé.

Ano, přesně těch hraček.

Je dost těžké ignorovat obrovský znak vaginy na vývěsním štítu. Naši bohatí klienti ho rozhodně nemůžou nepřehlédnout. Nóbl lidi obvykle nechtějí parkovat před sex-shopem, když míří na masáž. Rodičům to velmi rychle došlo, jejich odvěcí klienti totiž začali rušit své schůzky. A ti, kteří z naší žádané lokality poblíž všech luxusních butiků na Mission Street neuprchli, jsou příliš důležití, než abychom si je mohli dovolit ztratit, jak mi neustále připomíná táta.

Proto taky vím, jak ho ta zrušená schůzka pana Wileyho – tátova jediná dnešní masáž – rozrušila. Potichu odejde z recepce do své kanceláře, aby se tam mohl vztekat v soukromí. Máma zůstane klidná.

„Takže,“ vrátí se k původnímu tématu. „Mám říct paní Reidové, že pojedeš s Reagan kempovat?“

Jako bych jí teď a tady dokázala odpovědět, aniž bych zvážila všechny faktory. Jenže taky se mi nelíbí, že jsem to právě já, kdo chladí její sluníčkové nadšení.

„Nebuď přehnaně opatrná. Buď pozorná,“ připomene mi. Opatrní lidé se bojí neznámého a vyhýbají se mu. Pozorní lidé plánují, aby byli sebevědomější, když čelí neznámému. Opakuje mi to pokaždé, když se zdráhám měnit své plány. „Na všechno se společně podíváme.“

„Zvážím to,“ odpovím jí diplomaticky. „Můžeš paní Reidové říct, že napíšu Reagan kvůli detailům a rozhodnu se později. Ale díky.“

Vítězně se usměje. „Když už o tom mluvíme, asi bych se k ní měla vrátit a vyndat z ní ty jehly, než mi tam usne. Ach, málem bych zapomněla. Už přijel FedEx?“

„Ne, přišla jen obyčejná pošta.“

Zamračí se. „Přišlo mi upozornění na e-mail, že nám doručili balíček.“

Sakra. Okamžitě je mi jasné, co to znamená. Často nám takhle nedoručují zásilky. Řidič v naší oblasti je totiž neustále nechává vedle v sex-shopu. A ten je přímo spojený s třetím bodem mého prázdninového plánu, abych se vyhýbala jakémukoli kontaktu s Mackenziovými.

Máma našpulí spodní ret a udělá na mě štěněčí oči. „Pěkně prosím, smutně koukám,“ pronese sladce. „Můžeš zaběhnout vedle a zeptat se jich, jestli nemají moji zásilku?“

Zasténám.

„Došla bych tam, víš, kdybych neměla na stole paní Reidovou plnou jehel,“ vysvětluje a ukazuje palcem k zadní místnosti. „Zrovna vyrovnávám její životní sílu a nehodlám ji mučit. Nemůžu ji tam nechat ležet navěky.“

„Nechceš si pro to dojít přes oběd?“ Tenhle týden už jsem jednou kouzelnou zemi vibrátorů navštívila a vyčerpala svůj limit.

„Copak jsi zapomněla, že za hodinu odcházím na oběd s babičkou?“

No jo. Její matka. Babička Esther nesnáší zpoždění, s čímž plně souhlasím. Ale to pořád nic nemění na faktu, že bych si raději nechala vytrhnout osmičku, než bych vešla vedle. „Co je na tom balíčku tak důležitého?“

„To je právě to,“ odpoví máma a smotá si dlouhé, rovné vlasy do těsného uzlu na vršku hlavy. „V tom upozornění stálo, že je od Catherine Beattyové. Nikoho takového neznám a nic jsem si neobjednala. A přišlo to na můj pracovní e-mail i se správnou adresou.“

„Záhadný balíček.“

Zajiskří jí v očích. „Překvapení jsou zábavná.“

„Pokud ti někdo nepošle krabici pavouků nebo useknutou ruku. Možná jsi do někoho zabodala ty jehly až moc.“

„Nebo jsem to možná udělala správně a jako poděkování mi posílají čokoládu.“ Popadne ze stolu propisku a upevní si drdol. „Prosím, Zorie. Dokud má tvůj otec práci.“

Tu poslední větu zašeptá, protože táta by vyletěl z kůže, kdyby mě načapal vedle.

„Fajn. Zajdu tam,“ rezignuju nešťastně.

Plány moje, jak moc jsem vás milovala.

Položím na stůl ručně psanou cedulku, že se hned vrátím, vyjdu hlavními dveřmi do prosluněného rána a obrním se před zkázou.

2

Na rohu Mission Street sídlí obchod s názvem Hračky v podkroví, nebo taky HP, jak ho žertovně nazývá máma, dokud jí táta nevěnuje ultrasuchý pohled. Jedná se o luxusní sex-shop pro ženy. Je čistý a dobře osvětlený. Žádná díra s oplzlými lidmi jako Love Rocket na druhé straně města, který má zabarvená okna a otevřeno 24 hodin. Však víte, kdybyste náhodou ve tři ráno potřebovali plyšová pouta.

HP má tematické výlohy, které majitelky každý měsíc obměňují. Tentokrát je to les a z falešného mechu se tam jako muchomůrky vypíná celá kolekce zářivě barevných vibrátorů. Jeden má dokonce držátko ve tvaru veverky. Možná by to bylo vtipné, kdybych neviděla spoustu známých, jak si výlohu pravidelně prohlíží, a nemusela pak ve škole poslouchat nechutné a posměšné komentáře.

Naše soupeřící podniky – a domovy – stojí na slepém konci stromy lemované nákupní promenády s místními obchody, organickými restauracemi a výtvarnými studii. V naší ulici najdete většinou staré viktoriánské domy, jako je ten náš, rozdělené na části a přestavěné na jednotlivé byty. Není to místo, kde byste čekali sex-shop.

Táta říká, že obchod, kde se prodávají „manželské pomůcky“, se „nehodí pro mladou dámu“. Vlastní ho dvě ženy, které jsou velmi často příčinou zmizení jeho oslňujícího úsměvu. Představují pro něj Monteky, zatímco on je Kapulet. Hamiltona proti Burrovi. Naši sousedé jsou nepřátelé a s Mackenziovými se prostě nestýkáme. Ne, ne a ne.

Máma je mívala ráda a v tomhle se s otcem neshodne. A já? Stojím někde uprostřed. Celá ta situace mě znervózňuje. Je to komplikované. Velmi, velmi komplikované.

Strčím hlavu do dveří a okamžitě mě obklopí růžové stěny a pach lékařského silikonu. Ještě není poledne a v obchodě se k mé úlevě potuluje jen několik zákazníků. Odvrátím oči od vitríny s jezdeckými bičíky a zamířím přímo k prodejními pultu uprostřed místnosti, za kterým si povídají dvě ženy těsně po čtyřicítce. Ocitla jsem se na nepřátelském území. Doufejme, že odejdu celá.

„Nebyl to Alice Cooper.“ Žena s tmavými vlasy na ramena zvedne z pultu malý balíček. „Mám na mysli toho, co si vzal tu rudovlasou ženskou, která uvádí ten pořad. Jak se jmenuje? Osbourneová.“

Zelenooká a bledá žena vedle ní se opře o pult a poškrábe se na pihovatém nose. „Ozzyho?“ zeptá se skotsko-americkým přízvukem. „To si nemyslím.“

„Vsadím se o cupcake.“ Hnědýma očima střelí ke mně. Hranatá tvář se jí okamžitě rozzáří. „Zorie! Už je to dlouho, co jsem tě viděla.“

„Ahoj, Sunny,“ pozdravím a pak se obrátím k její pihovaté manželce. „Mac.“

„Pěkné brýle,“ pochválí mi Sunny modré kočičí retro obroučky.

Mám ještě deset dalších, v různých stylech a barvách. Nakupuju je levně na internetu a doplňuju jimi své modely. Společně se zářivými rtěnkami a láskou ke všemu kostkovanému jsou výrazné brýle mojí obchodní značkou. Možná jsem geek, ale stylový.

„Díky,“ odpovím a myslím to vážně. Opět zalituju, že táta s těmi ženami válčí. Ještě před nedávnem byly jako moje druhá rodina.

Celou dobu, co Sunny a Jane „Mac“ Mackenziovy znám, trvají na tom, abych jim říkala Sunny a Mac. Tečka. Ne paní nebo slečno nebo tak. Nepotrpí si na formality, co se týče jmen a stejně tak oblečení. Už od chvíle, kdy jsme se přistěhovali, bydlí přímo naproti. Obě jsou typické Kaliforňanky. Však to znáte, prostě průměrné bývalé punkerky lomeno lesbické majitelky sex-shopu.

„Pomoz nám. Hádáme staré rockové hvězdy,“ vysvětlí Mac a odhrne si z tváře zrzavé vlasy prokvetlé stříbrem. „Který heavymetalový zpěvák ukousl na pódiu hlavu netopýrovi? Někdy v šedesátých letech.“

„V sedmdesátých,“ opraví ji Sunny.

Mac s úsměvem zvedne oči v sloup. „No jo. Poslouchej, Zorie. Myslíme si, že je to buď Ozzy Osbourne, nebo Alice Cooper. Tak který?“

„Ehm, já vážně nevím,“ odpovím a doufám, že na to zapomenou, abych jim mohla říct, proč jsem přišla, a zase vypadnout. Obě se totiž chovají, jako bych k nim pořád chodila každý týden v neděli na večeři a všechno bylo normální. Jako by jim táta za to, že mu odhánějí klienty, nevyhrožoval, že jim rozmlátí výlohu baseballovou pálkou, a ony na něj neječely, ať jde do háje, zatímco je z druhé strany ulice pozorovaly desítky lidí a natáčely si to na mobily. Do hodiny to bylo na YouTube.

Jo. Pěkné časy. Táta je ovšem nikdy neměl rád, i když byly jenom divné sousedky. Ale po tom, co si minulý podzim otevřely sex-shop a naše klinika začala upadat, se jeho nelibost změnila v něco silnějšího.

Ale dobře, pokud chtějí Sunny a Mac předstírat, že se nic neděje, fajn. Klidně na tu jejich hru přistoupím, pokud mě to odsud dostane rychleji. „Možná Alice Cooper?“ nadhodím.

„V žádném případě. Je to Ozzy Osbourne,“ řekne Sunny přesvědčeně a nožem na koberce otevře balíček. „Najdi to na internetu, Mac.“

„Mám úplně vybitý telefon.“

Sunny nespokojeně zamlaská jazykem. „Tak to určitě. Akorát nechceš prohrát sázku.“

„Lennon to bude vědět.“

Sevře se mi žaludek. Mám spoustu důvodů, proč sem nechci chodit. Les s vibrátory. Strach z toho, že mě tu uvidí někdo známý. Tátovo pokračující nepřátelství vůči dvěma ženám za pultem. Ale je to sedmnáctiletý kluk, který právě vychází ze skladu, kvůli kterému si přeju, abych byla neviditelná.

Lennon Mackenzie.

V tričku s nápisem Monster. V černých džínách. V těžkých šněrovacích botách, vysokých až po kolena. S černými vlasy s ofinou sčesanou k jedné straně, které vypadají rozcuchaně a dokonale upraveně zároveň.

Pokud by nějaký animovaný zloduch vyskočil z obrazovky a schoval se v tmavém koutě, zatímco by vymýšlel plán na zničení světa, vypadal by jako Lennon – přední představitel všeho divného a strašidelného. On je důvod, proč už nechci obědvat v jídelně se zbytkem školy.

V jedné ruce nese nějaký komiks se zombíky na přední straně a pod druhou se schovává něco malého a neidentifikovatelného. Pohledem přejede moji modrou kostkovanou sukni a pak se přesune k tváři. Uvolněný postoj okamžitě zmizí a nahradí ho strnulé držení těla. Když se setkám s jeho tmavýma očima, prozrazují mi, co už dávno vím. My nejsme přátelé.

Bývali jsme. A dokonce dobří přátele. No dobrá, nejlepší přátelé. Měli jsme spoustu společných vyučovacích hodin, a protože jsme bydleli naproti sobě, scházeli jsme se i po škole. Když jsme byli mladší, jezdili jsme na kolech do parku. Na střední se to změnilo v každodenní procházky do naší oblíbené kavárny Nervóza na Mission Street s mou bílo-šedou fenkou huskyho Andromedou v těsném závěsu. A ty se změnily v noční procházky kolem zálivu. Přezdíval mi Medúza (kvůli mým tmavým, nezvladatelným kudrnatým vlasům) a já mu říkala Grim (kvůli tomu gotickému vzhledu). Neustále jsme byli spolu. Nerozluční přátelé.

Dokud se minulý rok všechno nezměnilo.

Posbírám odvahu, poposunu si brýle na nose a nasadím zdvořilý úsměv. „Ahoj.“

Místo odpovědi jen trhne bradou. Víc nedostanu. Kdysi mi svěřoval svá tajemství, a teď mu nestojím ani za to, aby mě pozdravil. Přemýšlím, jestli mě to v určitou chvíli přestane mrzet, ale bolest je stejně ostrá jako pokaždé.

Nový plán: nepromluvit s ním ani slovo. Nebrat na vědomí jeho přítomnost.

„Zlato,“ pobídne ho Sunny a vybaluje u toho cosi, co vypadá jako lubrikační gely. „Která rocková hvězda ukousla hlavu netopýrovi? Tvoje méně hipsterská matka si myslí, že je to Alice Cooper.“

Mac předstírá, že se jí to dotklo. „Hej, Zorie si to myslí taky!“

„Plete se,“ odpoví Lennon tak přezíravým, hlubokým a drsným tónem, že to zní jako z nějaké bezedné a tmavé studny. A to je další věc, která mě přivádí k šílenství. Lennon nemá jen pěkný hlas; má ho atraktivní. Silný, sebejistý a pronikavý a nebezpečně sexy. Zní jako herec, co hraje jenom zloduchy, nebo jako satanistický moderátor v rádiu. Naskakuje mi z toho husí kůže a vůbec se mi nelíbí, že na mě tak pořád působí.

„Je to Ozzy Osbourne,“ informuje nás.

„Ha! Říkala jsem ti to,“ vykřikne Sunny vítězně směrem k Mac.

„Prostě jsem jednoho vybrala,“ řeknu Lennonovi trochu naštvaněji, než jsem měla v úmyslu.

„No, vybralas špatně,“ odpoví znuděně.

Připadám si dotčená. „A odkdy mám být expert na týrání netopýrů během rockových koncertů?“

To je spíš jeho parketa.

„Není to tajná informace,“ pokračuje a obratně si odhrne umně rozcuchané vlasy z očí. „Je to součást popkultury.“

„Jasně. A taky nezbytná informace, kterou budu potřebovat, aby mě vzali na vybranou univerzitu. Vzpomínám si, že jsem to měla v SAT testu.“

„Život je víc než SAT test.“

„No, já mám přinejmenším kamarády,“ odpovím.

„Jestli považuješ Reagan a tu její partu za skutečné přátele, hluboce se pleteš.“

„Ježíši, vy dva,“ zamumlá Sunny. „Potřebujete k tomu soukromí?“

Rozhoří se mi tváře

Ehm, ne. Tahle hádka neznamená, že se mi Lennon tajně líbí. Znamená, že ho tajně nenávidím. Jasně, ty jeho rty, vlasy a sytý baryton. Nejsem slepá, je atraktivní. Jedinkrát, když jsme se v minulosti odvážili jen malíčkem překročit hranici našeho přátelství – nazvali jsme to Velkým experimentem –, jsem skončila ubrečená na plese a přemýšlela, co se pokazilo.

Nikdy jsem to nezjistila, ale myslím, že mám celkem dobrou představu.

Dlouze a útrpně se podívá na matku, jako by říkal: Už jsi skončila? Pak se obrátí k Mac. „Ozzyho příběh se netopýrem se přehání. Někdo z publika hodil na pódium mrtvého netopýra a Ozzy si myslel, že je plastový. Když mu ukousl hlavu, šokovalo ho to. Po koncertě ho odvezli do nemocnice kvůli přeočkování na vzteklinu.“

Sunny bokem pošťouchla Mac. „Na tom nesejde. Měla jsem pravdu a ty mi dlužíš cupcake. Kokosový. A vzhledem k tomu, že jsme neměly snídani, chci ho hned.“

„To zní jako dobrý nápad,“ souhlasí Mac. „Chceš taky, Zorie?“

Zavrtím hlavou.

Mac se obrátí k Lennonovi. „Zlatíčko,“ láká ho jemně. „Můžeš zaběhnout do pekařství? Pěkně prosím?“

„Matičko, musím být za třicet minut v práci,“ odpoví. Nesnáším, jak dokáže být v jedné vteřině ke mně tak chladný a v druhé k mamce tak přívětivý. Když na pult odloží komiks, konečně spatřím, co má v druhé ruce. Je to rudá agama velikosti mého předloktí. K černému postroji má připnuté vodítko. „A ještě musím vrátit Ryuka do terárka.“

Lennon je posedlý plazy, protože jak by taky ne? Celou stěnu v jeho pokoji tvoří terária plná hadů a ještěrek. Jediný jeho neplazí mazlíček je tarantule. Pracuje na částečný úvazek ve zverimexu na Mission Street, kde může s ostatními milovníky hadů popustit uzdu své podivnosti.

Mac se natáhne přes pult, aby poškrábala agamu na šupinaté hlavě, a zavrní dětinským hláskem: „Fajn. Vyhrál jsi, Ryuku. Ach bože, ty se  vyvlékáš z popruhu.“

Lennon položí zvíře na manga komiks. Ryuk se pokusí utéct a málem spadne z pultu. „To se ti nepovede,“ informuje agamu naprosto vážně. „Pokud to hodláš ukončit, raději se předávkuj plazími vitamíny, než aby ses vrhal po hlavě do propasti.“

„Lennone,“ pokárá ho Sunny.

Plné rty mu rozvlní temný úsměv. „Promiň, mami.“

Když jsme byli mladší, spolužáci si z něj nemilosrdně utahovali, jak od sebe odlišuje dvě mámy. Sunny pro něj byla máma a Mac mamka. A i když ho porodila Mac, nedělal mezi nimi rozdíly.

Sunny se ušklíbne a pak mu úsměv oplatí. Je mu odpuštěno. Jeho rodiče mu vždycky všechno odpustí. Nezaslouží si je.

„Takže, Zorie, co tě sem vlastně přivádí, zlato?“ zeptá se Mac, zatímco Lennon se stará o agamu a upravuje jí maličký postroj.

Musím ustoupit stranou, pokud nechci vést konverzaci s Lennonovými zády. Kdy tak strašně vyrostl? „Máma se shání po nějakém balíčku od FedExu.“

Mac střelí pohledem k Sunny. Proběhne mezi nimi cosi nepatrného, ale jasného.

„Děje se něco?“ zeptám se podezřívavě.

Sunny si odkašle. „Nic, zlatíčko.“ Pak zaváhá, jako by se nemohla rozhodnout. „Ano, něco tu máme,“ řekne. Sáhne pod pult a vytáhne hnědou obálku. S omluvou v očích mi ji podá. „Nejspíš jsem ji omylem otevřela. Neuvědomila jsem si, že patří tvé mámě. Přečetla jsem si adresu, až když jsem ji rozřízla.“

„To je v pohodě,“ odpovím. Už se to stalo. Tátovi okamžitě vyletěl tlak, ale mámě to bylo fuk. Mac ovšem vypadá, že je jí to velmi nepříjemné. Dokonce i Lennon mi přijde vzdálenější, než bývá jeho zvykem, a sálá z něj doslova mrazivá energie. V hlavě se mi rozezní varovný signál.

„No, měla bych se vrátit,“ prohodím a předstírám, že jsem si jejich divného chování nevšimla.

„Vyřiď Joy naše pozdravy,“ vyhrkne Mac. „Kdyby chtěla zajít na kafe…“ Odmlčí se a přiškrceně se usměje. „No, ví, kde nás najde.“

Sunny přikývne. „A ty taky. Občas se tu ukaž.“

Teď mi začne být nepříjemně. Tedy, je to horší, než to obvyklé ponížení, které musím v jejich obchodě protrpět.

„Jasně. A díky.“ Zvednu balíček, aby věděly, o čem mluvím, a obrátím se k odchodu. Málem srazím obrovský modrý vibrátor, stojící na výstavce vedle pokladny. Instinktivně natáhnu ruku, abych ten kus plastu zachytila, než mi dojde, co to je. Ach bože.

Lennon sklopí oči rámované hustými černými řasami k zemi a drží je tam.

Musím vypadnout. Hned.

Málem zakopnu o vlastní nohy, jak vyběhnu z obchodu, a zhluboka se nadechnu, když se ocitnu zpátky na prosluněné ulici. Spěchám zpátky na kliniku.

Jenže jakmile se usadím na recepci, oči mi sjedou k obálce od Mackenziových. Je odeslaná z poštovního boxu v San Franciscu a zcela očividně adresovaná Joy Everhartové. Nevím, jak to mohly přehlédnout, ale stalo se.

Zkontroluju zadní chodbu a zjistím, že je prázdná. Pak nakouknu dovnitř.

Je tam ručně psaný dopis a malé fotoalbum. Poznám ho z internetových reklam. Na jejich stránky můžete nahrát fotky a oni vám za pár dní pošlou vytištěné album. Na titulní straně je zdobeným fontem vyvedený nápis Naše dovolená na Bahamách.

Otevřu ho a najdu milion prosluněných fotek. Oceán. Pláž. Šnorchlující táta. Táta s rukou kolem ženy v bikinách.

Počkat.

Cože?

Začnu projíždět stránky rychleji a zírám na lesklý papír potištěný více méně tím samým. Večeře a tropické drinky. Tátův oslnivý úsměv. Akorát se neusmívá na mámu, ale na nějakou cizí ženskou se zlatým řetízkem kolem kotníku a umělými řasami. Drží ji kolem pasu a na jedné z fotek ji dokonce líbá na krk.

O co tady jde? Nějaký románek po mámině smrti? Ještě před Joy? Rychle vytáhnu dopis.

Joy,

neznáte mě, ale myslím, že byste to měla vědět. Jako žena ženě vám zasílám fotky z naší loňské letní dovolené.

Hodně štěstí.

Jedna z mnoha

Ochable spustím ruku s dopisem. Loňská dovolená? Vždyť byl celé léto tady na klinice. Ne, počkat. Na týden odjel do Los Angeles na masérskou konferenci. A vrátil se až neuvěřitelně opálený… prý se každé odpoledne povaloval u hotelového bazénu.

„A do háje,“ zašeptala jsem.

Táta má poměr s jinou ženou.

3

Nedokážu myslet na nic jiného. Když se máma vrátila z Oaklandu od babičky Esther, půjčila mi auto, takže teď sedím v potemnělém sále naší hvězdárny na setkání astronomického kroužku. Někdy chodíme teleskopy pozorovat hvězdnou oblohu, ale tenhle měsíc je to čistě informativní schůzka. A kvůli tomu fotoalbu z Baham nedávám pozor, co doktor Viramontes, profesor z Berkeley v důchodu a vedoucí našeho kroužku, říká. Zrovna oslovil zpoza řečnického pultu celou skupinu – pár desítek lidí, většinou důchodce a několik studentů mého věku – a popošel k ovládacímu panelu, jímž se spouští interaktivní hvězdná obloha na stropě. Přestala jsem vnímat už před čtvrthodinou, kdy vykládal něco o tom, kde budeme meteorický roj Perseid pozorovat.

Moje mysl se zaobírala fotkou, na které táta líbá cizí ženu.

Lhal mámě. Lhal i mně.

A přinutil mě udělat totéž. Říct mámě, že Mackenziovi žádnou její poštu nedostali, protože nepřipadá v úvahu, že bych jí tu časovanou bombu předala. Alespoň ne teď, kdy z ní všemi směry sálá radost a dobrá nálada a pokouší se mě přimět, abych odjela s Reagan kempovat. A možná to neudělám nikdy. Já nevím. Tohle naši rodinu roztrhá na kusy.

Nikdy jsem v podobné pozici nebyla a nemusela se tahle rozhodovat. Mám před mámou schovat fotky otce s cizí ženou? Možná má dvě? Nebo tři? Co myslela tím „jedna z mnoha“? Fotky jsou z loňského léta a já pochybuju, že by ho ta ženská chtěla prásknout mámě, kdyby se ještě vídali. Takže kdy ten jejich románek skončil a kolik takových ještě bylo? Nebo je?

To si náhodně vybírá akupunkturistky na konferencích?

Jsou místní?

Znám některou z nich?

Uf. Ze zvažování všech možností mě bolí hlava. Nejdivnější na celé věci je, že ta žena na fotce se hodně podobá mé skutečné matce. Jasně, že to není ona a tahle cizí je o hodně mladší než máma, když umřela, ale prazvláštní podobnost tu je. A to mě děsí.

Táta má poměr s někým, kdo vypadá jako jeho mrtvá první žena. To není normální.

Co to říkám? Nic z toho není normální a nezáleží na tom, jak vypadá. Vybavila jsem si, jak se máma dnes ráno smála a neměla ani ponětí, že ji táta podvádí. Znovu se mi sevře žaludek.

Díky bohu naše obvyklá recepční dorazila už po obědě, protože nevím, jak bych se dokázala tátovi podívat do očí.

Začne mi být nevolno a srdce se mi svírá úzkostí. Všechno je strašně špatně.

A třešničkou na dortu je fakt, že o tom Mackenziovi vědí. Sunny a Mac obsah té obálky viděly. Musely. Soudím tak podle jejich podivného chování a nabídky kávy, kdybychom si někdy potřebovaly s mámou promluvit. Ale těžko jim to můžu mít za zlé. Pokud tu obálku opravdu otevřely omylem, zvědavost s jistotou zvítězila. Jako u mě.

Obrovská chyba.

Ach bože. Ví to i Lennon?

„Co se děje?“

Prudce zvednu hlavu, vytržená z myšlenek, a uvědomím si, že schůzka už skončila. Mluví na mě hnědovlasá dívka sedící vedle mě. Znám Avani Desaiovou stejně dlouho jako Lennona a Reagan. Spřátelily jsme se v sedmé třídě při přírodovědě, kdy jsme obě zazářily při astronomickém kvízu. Jezdívaly jsme s Avani na pyžamové večírky k Reagan, kde jsme zůstávaly dlouho vzhůru a poslouchaly hudbu nebo pomlouvaly ostatní, zatímco její rodiče spali. Jenže když jsem následovala Reagan do její elitářské skupinky, Avani zůstala stranou, spokojená se svým současným postavením. Vždycky jsem jí její sebedůvěru záviděla. Teď spolu mluvíme jedině během astronomického kroužku.

„Nic,“ odpovím. Rozhodně jí nehodlám vyprávět o tom, že má táta poměr s cizí ženou. Je to ponižující. „Jenom jsem o něčem přemýšlela.“

„Jo, to mi došlo,“ pousměje se a překříží si ruce na prsou. Má na sobě tričko s tváří Neila deGrasse Tysona a nápisem NEIL BEFORE ME, což je krásná slovní hříčka na „poklekni přede mnou“. „,Přemýšlela‘ jsi celou dobu, co Viramontes vykládal o tom, jak budeme pozorovat meteorický roj.“

Většina členů právě opouští auditorium, ale několik se jich shluklo kolem doktora Viramontese. Avani čeká, až jí to vysvětlím, takže plácnu první věc, která mě napadne, abych utišila její zvědavost.

„Pozvali mě, abych jela kempovat s Reagan,“ přiznám.

K mému překvapení se rozzáří. „Ach, o tom jsem slyšela.“

Tak počkat, ona o tom věděla, a já ne? A odkdy se zase začala bavit s Reagan?

„Slyšela jsem Bretta Seagera, jak o tom mluví,“ vysvětluje nadšeně a posadí se tak, aby ke mně byla čelem s nohama křížem. „Dneska jsem na něj i s jeho starší sestrou narazila v drogerii.“

„Cože?“ To mě velmi zaujalo.

Rychle přikývne. „Stála jsem za nimi ve frontě. Mluvil s někým do telefonu a říkal, že jede se spolužáky kempovat někam ke King’s Forest. Nepochytila jsem žádná jména kromě Reaganina. Snažil se toho dotyčného přesvědčit, aby jel s ním.“

Brett Seager je taková školní celebrita. Jeho rodiče nemají extra moc peněz, ale on se i přesto věnuje věcem jako skydiving, chodí do zákulisí koncertů nebo skáče ze střechy do bazénu některého ze svých bohatých kamarádů. Ale není jenom ztřeštěný pařmen. Čte Jacka Kerouaca a Allena Ginsberga… všechny americké beatniky. Většina kluků, které znám, ani neví, co je knihkupectví.

Ano, je pěkný a populární, ale taky je mnohem víc. Jsem do něj tajně zamilovaná už od prvního stupně základní školy. A potom co mě na jedné párty během jarních prázdnin políbil, se to změnilo v takovou menší posedlost. Jasně, druhý den se dal opět dohromady se svojí přítelkyní, se kterou se pravidelně rozcházejí a scházejí. Pěkně mě to ponížilo a rozhodilo. Reagan se mě pokusila rozveselit tím, že si zahrála na dohazovačku a představila mě několika dalším klukům. Nejspíš to tak nemělo být pro nikoho z nás, protože mezi námi nic nepřeskočilo a Brett a jeho přítelkyně se přes léto rozešli.

Tou důležitou věcí je fakt, že pokud Avani správně slyšela, Brett se taky chystá jet s Reagan kempovat, což činí outdoorové aktivity mnohem lákavějšími.

A taky to vyvolává mnohem větší paniku, protože Bretta jsem do svého kempovacího plánu nezahrnula. Reaganina máma říkala, že tam budou jen holky. Rodiče by mě na týdenní výlet, kde budou i kluci, bez dozoru nepustili. Táta by vyletěl z kůže.

Takže se tahle informace bude pečlivě držet pod pokličkou.

„Opravdu Brett pojede?“ zeptám se znovu.

„Jo.“ Zvedne ramena, aby vypadala svalnatější, a předstírá, že je Brett. „‚Kámo, musíš jet se mnou. Potřebuju si skočit z toho šílenýho vodopádu. Můžeme to dát na Instagram.‘“

Odfrknu si nad jejími špatnými imitačními schopnostmi.

Pokrčí rameny. „Říkám jenom, co jsem slyšela.“

„S kým to v telefonu mluvil?“ nevzdávám to.

„Nemám tušení. Pravděpodobně jeho poslední nejlepší kámoš. Střídá je jako ponožky, obvykle podle toho, čí rodiče jsou zrovna mimo město a mají dost velký dům na jednu z legendárních párty.“

„To je jenom póza,“ odporuju. „Ve skutečnosti takový není.“

Trochu zjihne. „Promiň. Vím, že ho máš ráda, zvlášť po jarních prázdninách…“

Kéž bych jí o tom polibku nikdy neřekla. Mám pocit, jako by se stal mou slabinou.

„Každopádně si tohle léto pěkně rozšiřuje seznam kamarádů. Katy dokonce říkala, že ho před pár týdny viděla v Lennonově autě.“

Počkat. Cože? Lennon a Brett, přátelé? To je rozhodně znamení apokalypsy. „O tom fakt pochybuju.“

„Možná. Lennon je dost mimo Brettovu ligu, pokud chceš znát můj názor.“

„Myslím, žes to popletla,“ odfrknu si.

„A já si myslím, že ať už se stalo mezi tebou a Lennonem cokoli, tak…“

„Avani,“ zaprotestuju. Nerada se bavím o Lennonovi. Avani nemá ponětí, že se stal Velký experiment. Ví jedině to, že jsme se měli před plesem všichni tři setkat a nikdy k tomu nedošlo. Důvod nezná. A já vlastně taky ne. Ale už před časem jsem se přestala pokoušet Lennonovy pohnutky pochopit.

Je snazší na něj vůbec nemyslet.

„Nech to plavat,“ vyhrkne. „Omlouvám se, že jsem to zmínila. Není to moje starost.“

Po pár vteřinách ticha do mě šťouchne loktem. „Takže… kempování. Sami v lese. Možná je to tvoje šance s Brettem. Kdy se ten výlet koná?“

Dneska odpoledne jsem psala Reagan, ale jen mi potvrdila, že se výlet koná a že mi detaily zašle později. Normálně by mě to naštvalo, ale zrovna jsem vyšilovala kvůli tomu, že zatajuju fotoalbum dokazující tátův románek. Teď si přeju, abych z Reagan vymáčkla víc informací. Všechny tyhle neznámé a možnosti mě stresují.

„Myslím, že za pár dní?“ odpovím nejistě. „Ale vím, že tam chce zůstat týden.“

Avani posmutní. „Ale to je v době, kdy proběhne meteorický roj. Doufala jsem, že ho pojedeš sledovat s námi.“

„S kým?“

„S naším astronomickým kroužkem,“ nakrčí čelo. „Copak jsi vůbec neposlouchala?“

Ne.

Zasvětí mě. „Místo abychom seděli tady v hvězdárně, doktor Viramontes nás vezme pozorovat meteorický roj do Condor Peak, kde je daleko větší tma.“

Národní park Condor Peak hostí každoroční severokalifornský hvězdářský sjezd.

„Budou tam lidi ze všech okolních astronomických skupin,“ dodá Avani.

Kromě Údolí smrti je Condor Peak nejtemnější místo, odkud lze pozorovat nebe. To znamená, že je chráněné před světelným smogem, který pozorování hvězd znemožňuje. Astronomové pořizují v těchto oblastech neuvěřitelné fotky, zvlášť během sjezdu, jenž je v podstatě nočním setkáním amatérských astronomů, kteří chtějí společně sledovat nebeské představení. A i když jsme v naší observatoři pár takových událostí hostili, nikdy jsem nebyla na takové, které by se zúčastnily všechny astronomické kroužky z východní oblasti za zálivem. Bude to obrovské.

Zvažuju své možnosti. Na jedné straně strašně chci na hvězdářský sjezd. Protože haló, meteorický roj se děje jen jednou za rok. Ale na druhé straně stojí Brett Seager.

Sleduju doktora Viramontese, jak za sebou uličkou vláčí kufřík na kolečkách, a když nás spatří, zastaví se. Líbí se mi, jak se mu vždycky udělají vrásky kolem očí, když se usměje. „Dámy, připojíte se k naší pouti do Condor Peak? Uděláme tam spoustu nádherných fotek, které vám poslouží do vašich univerzitních přihlášek, a také tam budou jiní profesoři astrofyziky, stejně jako mnoho důležitých členů Nočního spolku národních parků. Nechtěl jsem to říkat celé skupině, protože to ještě nemám potvrzené, ale dostalo se ke mně, že možná přijede Sandra Faberová.“

Sandra Faberová učí astrofyziku na Kalifornské univerzitě v Santa Cruz. Získala Národní vyznamenání za vědu. Je velkou hvězdou svého oboru. Potkat se s někým takovým mi může pomoct dostat se na Stanford, kde bych chtěla po maturitě studovat astronomii.

Avani se prudce nadechne a poklepe mi na rameno. „Teď už prostě musíš jet.“

„Měla bych v té době kempovat s přáteli v Sierra Nevadě,“ odpovím profesorovi a najednou mě zaplaví pochyby. Proč nic nemůže být snadné?

Doktor Viramontes si zamyšleně popotáhne dlouhý cop šedých vlasů na konci svázaných korálkovou gumičkou vyrobenou někým z místního indiánského kmene Ohlonů. „Tak to je škoda. Kde přesně?“

Zopakuju mu detaily o luxusním kempu, které jsem se dozvěděla od mámy.

Poškrábe se na tváři. „Myslím, že vím, o kterém mluvíte. Není daleko od Condor Peak.“ Vytáhne z přední kapsy kolečkového kufříku nějaký papír a podá mi ho. Je to informační leták ohledně astronomického výletu. Ukáže mi na mapě polohu kempu v King’s Forest a přejede prstem ke Condor Peak. „Pravděpodobně jen pár hodin jízdy po dálnici. Možná byste se mohla zastavit. Budeme tam tři noci.“

„Můžeme se tam potkat,“ přisazuje si Avani.

„Nejsem si jistá, jak tam pojedeme, ale rozhodně se na to podívám,“ ujistím je a složím papír.

„Byli bychom moc rádi, kdybyste nás poctila svou přítomností. Dejte mi vědět, jak jste se rozhodla.“ Zvedne si dva prsty k čelu a zasalutuje na rozloučenou, než nás upozorní, abychom na sebe dávaly cestou domů pozor.

„Naplánuješ si to, viď?“ zašeptá Avani nadšeně, zatímco ho sleduje, jak odchází.

Moje mysl se doslova třese. Stejně tak jako žaludek. „Bože, vážně moc chci.“

„Tak prostě přijeď,“ naléhá. „Sejdeme se v Condor Peak. Slib mi to, Zorie.“

„Pokusím se,“ odpovím nejistě, ale s nadějí v srdci.

„Hurá na hvězdářský sjezd,“ zajásá a já mám na okamžik pocit, že je to mezi námi zase jako dřív.

Jenže jakmile vyjdeme z auditoria a ona mě doprovodí k autu, vzpomenu si, co mě čeká doma.

Odsunu stranou strach a soustředím se na jízdu. Pomalu sjíždím od hvězdárny do města. Je krásná letní noc a na nebi svítí hvězdy. Moje hvězdy. Každý ten poblikávající světelný bod je můj. Nádhera. Pode mnou se rozprostírá tiché a potemnělé město. Je mi dobře.

Až na to, že není.

Za normálních okolností mám jízdu v mámině starším autě vonícím po pačuli moc ráda. Reproduktory dunivě vyhrávají a já si užívám dlouhou cestu domů po vedlejších silnicích mezi dálnicí a tmavě modrou hladinou, za níž na mě poblikávají světla San Francisca. Až na občasné výlety do supermarketu jsou tohle jediné chvíle, kdy se dostanu za volant. Přinejmenším mi ale máma věří dost na to, aby mi půjčila svůj sedan, na rozdíl od táty, který mě ke svému klasickému sporťáku nenechá ani přiblížit. Je příliš drahý.

Jenže dneska nemůžu přestat myslet na „jednu z mnoha“ a uvažuju, jestli ji táta v tom svým blbým autě vozil. A kolik dalších tam měl? Vždycky jsem si myslela, že táta je slušný člověk, i když možná trochu umělý a falešný, když přepne na Šviháka Dana. Teď si ho ovšem představuju jako Hugha Hefnera s dvěma vnadnými ženami zavěšenými na předloktí.

Chce se mi z toho zvracet.

U odbočky do naší ulice mě vítají štíhlé tmavé siluety palem. Dojedu na slepý konec, kde zaparkuju na úzké příjezdové cestě za tátovou corvettou. Na klinice už se nesvítí, takže nikdo nepracuje. Vyjdu pár schodů k našemu domu a váhavě otevřu dveře do bytu.

Přes obývák se ke mně žene bílá chlupatá koule, aby mě přivítala. Andromeda postupně stárne, ale stále je krásná a hodná. Jejímu hnědému a modrému oku nikdo neodolá. Vklouznu jí prsty pod obojek a pořádně ji podrbu, zatímco ji líbám na hlavu.

„Ahoj, zlatíčko,“ ozve se máma. Začne se hrabat zpod deky na gauči, kde si při tlumeném světle lampy čte nějaký magazín, zatímco na ztlumené televizi běží reklamy. „Jaký byl astronomický kroužek?“

„V pohodě.“ Podám jí klíčky od auta. „Kde je táta?“

Kývne hlavou k balkonu za kuchyní, kde spatřím temnou siluetu. „Telefonuje.“

Zkroutí se mi vnitřnosti, když zaslechnu jeho hlas, příliš tichý, než abych mohla rozeznat, co říká. Neustále visí na telefonu a jeho hovory obvykle probíhají za zavřenými dveřmi, kdy odejde z místnosti. Vždycky jsem předpokládala, že se prostě snaží být slušný; máma je, co se týče telefonování na veřejnosti, staromódní.

Teď přemýšlím, kdo je na druhém konci linky.

Doufám, že si máma mojí nervozity nevšimne. Rychle jí přetlumočím pozvání na hvězdářský sjezd, zatímco ona pořád listuje stránkami. Zareaguje jen neurčitým hmm, je úplně mimo. Všimnu si, že střelí pohledem směrem k balkonovým dveřím a na čele se jí objeví vráska.

Nebo si to jen představuju.

S jistotou ovšem vím, že v tátově přítomnosti nedokážu předstírat úsměv, takže se raději vymluvím na únavu, políbím Joy na dobrou noc a s Andromedou v závěsu uteču nahoru.

Mám pokoj na zrekonstruované půdě. Rodiče spí dole, takže mi patří celé patro. Jen já, stařičká koupelna bez sprchy a sklad, kde je zboží pro kliniku.

K mému ponížení se ovšem můj pokoj od dob dětství moc nezměnil. Na stropě jsou pořád svítící hvězdy, které už dávno v noci nesvítí, pečlivě nalepené do jednotlivých souhvězdí. Pegas přišel během malého zemětřesení o nohu. Jedinou dekorací z posledních let jsou obrovské ručně dělané nástěnné kalendáře neboli „plánovače“. Mám jeden pro každý semestr a všechny jsou přehledně barevně odlišené. Pak už na zdech visí jen moje fotky hvězdné oblohy. Ty nejlepší jsem si nechala vytisknout a zarámovat. Mlhovina v Orionu je skutečně nádherná. Vyfotila jsem ji v naší hvězdárně se speciálním stativem umožnujícím rovníkovou montáž, který jsem si půjčila od doktora Viramontese, a zvýraznila její fialovou barvu v počítačovém programu.

Zamknu za sebou dveře a posadím se k pracovnímu stolu pod pohyblivý model sluneční soustavy. Odpoledne jsem nacpala to fotoalbum na dno zásuvky. Rychle zkontroluju, že tam pořád je, schované pod úhlednou hromádkou diářů a duhovou krabičkou se zvýrazňovači, gelovými tužkami a kotoučky washi pásek. Rodiče se mi ve věcech nehrabou, vědí, že mám všechno pečlivě srovnané, takže si nejsem jistá, proč mám najednou takové obavy. Nejspíš se cítím provinile.

Nejlepší bude na to nemyslet. „Dokud nepřijdu na to, co s tím, bude to naše malé tajemství,“ povím Andromedě. Ta vyskočí na postel a stočí se do klubíčka. V zachovávání tajemství je nepřekonatelná.

Jediné velké okno v mém pokoji má malý balkonek a vede do slepého konce naší ulice. Pro člověka tam místo není, ale vejde se tam můj teleskop, pojmenovaný po první ženě, která se dostala do vedení NASA, Nancy Grace Romanové. Otevřu francouzské dveře, vyndám teleskop z černého obalu a sestavím ho. Vlastně mám dva, tenhle a ještě menší cestovní model. Ten moc často nepoužívám, ale už teď sním o tom, jak si ho vezmu na hvězdářský sjezd v Condor Peak.

Uvažuju, jestli bych opravdu zvládla kempování i hvězdářský sjezd naráz.

Bude to chtít hodně plánování.

Rychle odešlu Reagan textovku: Ohledně toho kempování. Kdo všechno jede? Budeš řídit? Kdy je odjezd?

Odpoví téměř okamžitě: Zpomal. Jsem v posteli a strašně unavená. Chceš jít se mnou zítra odpoledne nakupovat kempovací výbavu? Můžeme si o tom promluvit.

Uleví se mi, ale zároveň jsem zklamaná. Úleva pramení z toho, že je očividně v pohodě s tím, že pojedu taky. A zklamání přichází kvůli tomu, že já potřebuju všechno s předstihem naplánovat, ale Reagan jedná čistě instinktivně z minuty na minutu. Neustále mi opakuje, že se musím uklidnit a přivítat do svého života spontánnost.

Ze spontánnosti mi naskakuje kopřivka.

Doslova.

Trpím chronickou vyrážkou, jak to nazývají lékaři. Přichází idiopaticky, což znamená, že doktoři nedokáží určit její přesnou příčinu ani kdy a na jak dlouho se objeví. Občas, když sním určité jídlo, přijdu do kontaktu s alergenem nebo – a to hlavně – když začnu být obzvlášť nervózní, mi naskáčou v ohbí loktů a na břiše svědivé červené puchýře. A pokud se neuklidním a nevezmu si antihistaminika, rozšíří se a moje trápení trvá dny a někdy i týdny. Teď už je to pár měsíců, kdy se mi to stalo naposled, ale díky Reagan a situaci s tátou už cítím, jak to přichází.

Odpovím Reagan na zprávu a požádám ji o detaily na zítřek. Pak složím teleskop a postavím stativ mezi balkonové dveře.

Během poslední kontroly před pozorováním vyhlédnu přes zábradlí. Odsud vypadá naše ulice jako kapka, v jejímž středu je tucet veřejných parkovacích míst. V noci jsou většinou prázdná, takže mám nerušený výhled na druhou stranu. Spatřím Lennonovo auto. Nejde ho přehlídnout. Má obrovský chevrolet z padesátých let, připomínající pohřební vůz se špičatými výčnělky vzadu na kufru, do kterého může umístit rakev nebo jakoukoli šílenou věc, kterou tam chce dát. A právě teď parkuje před jejich bleděmodrým dvojdomkem na opačné straně ulice.

Nedokážu přesně určit chvíli, kdy se Lennon změnil z kluka odnaproti, co má rád komiksy, v kluka v černém, co jezdí v autě jako z hororu, ale myslím, že byl vždycky trochu divný. Trochu viny na tom nejspíš ponese jeho dětství. Lennonův biologický otec – Adam Ahmed, který chodíval s Mac – je bývalý kytarista radikální sanfranciské punkové kapely, populární v devadesátých letech, kdy tady v Bay Area tenhle hudební žánr znovu ožíval. A jeho mámy tenkrát nenapadlo nic lepšího než vzít tříletého Lennona na koncertní šňůru, kde otcova kapela předskakovala Green Day.

Takže nikdy neměl tak úplně normální život, ale vždycky vypadal normálně.

Až do prváku na střední. Po plese jsme spolu nepromluvili celé dny. Žádná káva po škole v naší oblíbené kavárně Nervóza. Žádné noční procházky. Týdny míjely. Občas jsem ho zahlédla ve škole, ale naše krátká vzájemná komunikace dost dřela. Začal se přátelit s jinými lidmi.

V rohovém okně Mackenziovic domu se rozsvítí zlatavé světlo. Lennonův pokoj. Znám ho jako své boty. Posílali jsme si z oken světelné signály, než jsme se vykradli ven, abychom se s Andromedou prošli po okolí.

Z legrace jsme si vymýšleli a pojmenovávali nové trasy. Lennon je všechny zakresloval, ulice lemoval jeho úhledný rukopis a malé obrázky. Kreslil mapy už od dětství. Některé byly doslova fantaskní, stvořené na základě knih, které přečetl; Středozem udělal snad dvacetkrát. A některé mapovaly Melita Hills. Takhle vlastně začalo naše přátelství. Zrovna jsem se přistěhovala a neznala zdejší sousedství, tak mi udělal mapu nejbližšího okolí Mission Street. Minulý rok mi dal k narozeninám větší, doplněnou verzi, která obsahovala naši oblíbenou noční trasu, vedoucí podél cyklostezky kolem celého zálivu. Obsahovala vtipné ilustrace, zajímavé body, které nám přišly důležité, a přehled vlastnoručně vymyšlených symbolů.

Momentálně se nachází na dně toho samého šuplíku, kde schovávám to pitomé fotoalbum s tátovými fotkami. Chtěla jsem ji vyhodit, když jsme spolu přestali mluvit, ale nedokázala jsem to, protože ta trasa, kterou na ni zanesl? Tak na ní začal náš Velký experiment.

Kdo mohl tušit, že povede ke zlomenému srdci?

Čistě ze zvědavosti našroubuju na teleskop okulár s malým zvětšením a váhavě ho zamířím k Mackenziovic dvojdomku. Jen se rychle mrknu. Nemám ve zvyku špehovat sousedy. Zručně zaostřím na Lennonův pokoj. Je prázdný. Díkybohu. Po dalším zaostření vidím neustlanou postel a hned za ní stěnu z terárií. Naposledy, když jsem tam byla, měl jenom dvě, ale teď jich na policích stojí nejméně šest a jedno sahá od podlahy až ke stropu. Má v něm doslova zatracenou džungli.

Prohlédnu si i zbytek pokoje. Má tam televizi a milion dévédéček, ledabyle naskládaných bez obalů na vratkých hromadách. Pravděpodobně jsou to všechno horory. Nad stolem mu visí obrovská mapa. Nejsem si jistá, co na ní je, ale je profesionální. Rozhodně ji nenakreslil sám, a už vůbec to není ta, do které zanášel trasy našich nočních procházek. Je hloupost si myslet, že by to mohlo být jinak.

Mou pozornost přitáhne stín, jak se otevřou a zavřou dveře od pokoje. Do mého záběru vejde Lennon. Vidím ho, jak v teráriích zhasíná jedno světlo po druhém a vypíná topení. Pak se posadí na kraj postele a začne si rozvazovat boty.

Znamení, abych to zabalila.

Akorát že to neudělám.

Sleduju ho, jak si je sundá a odhodí doprostřed pokoje. Pak popadne spodní lem trika a přetáhne si ho přes hlavu. Sedí přede mnou do půl těla nahý, jen v černých džínech. Rozhodně bych měla začít pozorovat něco jiného, než se tohle změní v nepřístupný film. Proboha, kdy začal být takhle… dobře stavěný? Nemá postavu kulturisty nebo tak něco. Na to je příliš štíhlý. Položí se zády na postel, rozhodí ruce do stran a zírá na strop, zatímco já zírám na něj.

A zírám…

Má svaly tam, kde je předtím neměl, a jeho hrudník je o hodně rozložitější. Začal zvedat činky? To není možné. Vůbec by se mu to nepodobalo. Nenávidí sport. Raději by se zavřel v potemnělém pokoji s komiksem na klíně.

Tedy alespoň myslím. Najednou mám pocit, jako bych ho vůbec neznala.

„Jasně, že ho neznáš,“ zašeptám sama sobě. Změnil se.

Já se změnila. Nebo vlastně ne, protože to bych se pořád nekoukala na něco, co je mi zapovězené.

Když ještě trochu víc zaostřím, najednou mám před sebou jeho vyrýsované svaly na břiše, když se znovu posadí. A…

Najednou mu zírám do tváře. Dívá se sem.

A nejenom mým směrem, ale PŘÍMO NA MĚ.

Rozbuší se mi srdce, odskočím od teleskopu a plácnu sebou na zem. Fakt geniální. Jako kdyby mě už neviděl. Kdybych jen držela hlavu skloněnou a v klidu zvedla teleskop, mohla bych předstírat, že pozoruju noční oblohu a vůbec ho nešpehuju. Ale takhle? Moje ponížení je dokonáno.

Dobrá práce, Zorie.

Ležím na podlaze a propadám se hanbou. Přeju si, abych dokázala vzít několik posledních minut zpátky.

Nejspíš si to můžu přidat na svůj seznam všeho, co se dneska podělalo. Andromeda seskočí z postele a starostlivě mi olízne nos.

Nový plán: pojedu kempovat – a taky na ten hvězdářský sjezd do Condor Peak –, i kdyby mě to mělo zabít. Potřebuju se odsud dostat. Pryč od podvádějícího otce. Pryč od každodenního ponížení ze života vedle sex-shopu. A daleko, předaleko od Lennona.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kudy ke hvězdám.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.