IF ONLY I COULD TELL YOU

Copyright © Hannah Beckerman 2019

All rights reserved.

Translation © Štěpánka Svobodová, 2020

ISBN 978-80-249-4255-1

Aurelii

Drahoušku, slibuju ti, že ti nikdy nebudu nic tajit.

Nestál jsem ti ani za „sbohem“,

za tiché zavolání,

za pouhé slovíčko, než pláchlas nahonem,

když já zde za svítání,

nevěda, netuše,

kam míří tvá duše,

v tu chvíli trčel bez varování.

Thomas Hardy, „Bez rozloučení“

Prolog

23. června 1988

Je čtvrtek ráno a Jess stoupá po schodech, i když k tomu nemá důvod. Zuby už si vyčistila a vlasy utáhla do čehosi, co při troše dobré vůle vypadá jako culík. Její školní taška je opřená o stojan na deštníky u hlavních dveří. Za pár minut se sejdou s Lily v hale a vydají se spolu do školy.

Později – o mnoho let později – bude Jess spekulovat, že nějak věděla, vycítila, co se v tu chvíli dělo. Nevysvětlitelná sesterská intuice ji přinutila, aby to šla zjistit.

Když dojde až nahoru, Lily právě vychází z ložnice pro hosty. Je k Jess otočená zády a dveře zavírá velice tiše, jakoby se zbožnou úctou, ruce má sevřené kolem kliky. Jess pozoruje, jak se sestra hluboce nadechuje. Působí to, jako kdyby zadržovala vzduch v plicích po neuvěřitelně dlouhou dobu, než pomalu a klidně vydechne.

„Co tady děláš?“

Lily leknutím nadskočí a otočí se, ve tváři celá rudá. Oči jí těkají zleva doprava. „Proč mě takhle šmíruješ,“ zasyčí na Jess vzteklým šepotem, který zní úplně jinak než její normální hlas.

„Dneska ráno tam přece nemáme chodit. Tak nám to řekli.“

Jess vnímá plačtivý tón svého hlasu, tón, který hraničí až s naříkáním, a sama se při tom zvuku zachvěje.

„Neříkej mamince, že jsem tam byla. Myslím to vážně. Přece nechceš být žalobnice.“

Lily mluví potichu, ale rázně. V očích má výraz, který Jess moc dobře zná. Takhle se tváří pokaždé, když je přistižena. Stává se to, když telefonuje, přestože jí to maminka zakázala, nebo když ji Jess někdy odpoledne zahlédne, jak kouří s kamarádkami v parku za dětským hřištěm.

Na okamžik zavládne nejistota, kdy ani jedna neví, co bude následovat. Nedá se odhadnout, co teď Jess udělá. A až do okamžiku, kdy se nahoře na schodech připojí její levá noha k pravé, si ani ona sama není úplně jistá, co udělá dál.

„Já chci taky jít dovnitř.“

Sestry si jedna druhou zle změří a Jess cítí, že mezi nimi cosi přeskočilo. Něco neznámého, děsivého, co nedokáže nebo si netroufá pojmenovat.

„Ty tam nepůjdeš, Jess. Slyšíš mě?“

Lily svým tělem zatarasí dveře a roztáhne paže, jako by ji právě zatýkali. Po straně Jess vidí, jak sestřina ruka svírá kliku, poslední překážku, kdyby se ona propracovala až tak daleko.

„Ale já chci. Tys tam byla, tak proč já nemůžu?“ Jess se pomalu sune po podestě, povzbuzovaná pocitem, že Lily nemá křehkou situaci pevně v rukou.

„Přestaň s tím. Myslím to vážně, Jess. Ty dovnitř jít nesmíš.“

Lily se tváří tak, že z toho Jess běhá mráz po zádech. Sestra má obličej celý rudý, přimhouřené oči a povytažené obočí. Zračí se v něm panická hrůza, skrývaná za předstíranou důležitostí. Není úplně zřejmé, jestli se Lily chystá bránit, nebo zaútočit.

Kusy vět, které si Jess zapamatovala, jí zní v hlavě jako nějaká vlezlá melodie. Jsou to útržky, které zaslechla, přestože ví, že je neměla slyšet. Všechny ty přidušeným hlasem vedené hovory, mumlání za zavřenými dveřmi, přiznání šeptaná do telefonu, když si dotyčná osoba myslela, že ji nikdo neposlouchá.

Jess se pod elastickým pasem lahvově zelené sukně zvedne žaludek. Cítí, jak jí pulzuje krev na zápěstích, jako by ji celé tělo vybízelo k akci. V duchu se vidí, jak udělá ještě jeden krok kupředu a odstrčí Lily v souboji, v němž se jí podaří – navzdory tomu, že je Lily starší a silnější – nakonec zvítězit. Ale představa, co bude následovat pak – co možná uvidí a co možná zjistí –, ji přímo přiková nohy k zemi.

Na Lilyiných digitálních hodinkách pípne budík. Lily trhne rukou, aby ho vypnula, a Jess cítí, že sebou cukla. Ví, že je to Lilyin budík nastavený na 8:30. Sestra ho tak má nařízený, aby zaručeně odešly do školy včas, protože rodiče jsou teď příliš rozrušeni na to, aby jim to připomněli. Lily se dívá sestře upřeně do očí ještě několik vteřin. Nakonec první odvrátí hlavu Jess. Pustí se dolů po schodech, a až v tu chvíli si uvědomí, že se jí třesou nohy. Slyší kroky Lily těsně v patách, ale neotočí se. Nedokáže znovu snést pohled na ten výraz v sestřině tváři, výraz, který by jí prozradil něco, co nechce vědět.

Celou cestu po schodech Jess zvažuje, že najde maminku, řekne jí, kde Lily byla, a co si myslí, že se tam v ložnici stalo. Když ale dojde až na poslední schod, ví, že nemůže. Říct to mamince by znamenalo pronést nahlas podezření, které Jess zatím není připravena vyslovit. O něčem takovém nemá ve svých deseti letech odvahu mluvit nahlas.

Místo toho popadne školní batoh a vyjde ze dveří. Není si v tu chvíli jistá, zda je to letní horko, nebo dech Lily, co jí teple čechrá kůži vzadu na krku. Zatím to ještě neví, ale až se vrátí odpoledne domů, zjistí, že její rodina se nenávratně změnila. Příhoda z dnešního rána se jí bude v hlavě přehrávat jak gramofonová deska pod přenoskou, na níž se zasekne jehla. A potrvá to dalších třicet let.

PRVNÍ ČÁST

Únor 2016

1
Audrey

Audrey Siskinová se posadila na posteli, ruce opřené vzadu o přikrývku a paže natažené, jako by si nebyla jistá, jestli právě přišla, anebo se chystá odejít. Očima přejela po pokoji, který teď měla považovat za svůj. Tak se to po ní chtělo. Známé předměty zde však stály tak nějak opuštěně, jako by byly celé nesvé, jako děti první den ve škole. Tepaná železná manželská postel, která jim sloužila celé ty roky manželství i potom, bíle natřená toaletka, o níž snila jako dítě, ale kterou si mohla dopřát až jako dospělá, vysoká dubová šatní skříň, kterou si s Edwardem koupili, když se nastěhovali do domu na Barnsbury Square jako novomanželé a ona byla v pátém měsíci těhotenství.

Audrey se předklonila, strhla lepicí pásku z jedné ze spousty papundeklových krabic vyrovnaných kolem místnosti, ale nedokázala se přimět sejmout víko. Jakmile vybalí, bude to jasné. Už nebude cesty zpět.

Ale mami, není to nijak daleko. Jenom pár mil. Nebude přece všechno úplně jinak.

To jí tvrdily obě dcery, každá zvlášť, ale obě stejně přesvědčivě. A technicky – geograficky – vzato, měly Lily i Jess pravdu. Bylo to sotva sedm mil a vzdušnou čarou ještě míň. Pouhá výměna severního Londýna za západní, Islingtonu za Shepherd’s Bush. Georgiánská Anglie za viktoriánskou. A přesto měla Audrey pocit, jako by vyměnila život na Zemi za pobyt na Měsíci.

Věděla, jaké má štěstí, že má dvě dcery, které spolu soupeří o to, ke které se má přestěhovat. Bylo jí jasné, že je lepší učinit ten krok raději teď než třeba až za rok, kdy by to pro ni velmi pravděpodobně bylo mnohem těžší. Audrey se ale stále ještě nemohla zbavit pocitu, že udělala chybu. Děti by neměly být zodpovědné za své rodiče. Narušuje to přirozenou posloupnost dění. Potom se ale Audrey zamyslela a v hlavě se jí začaly odvíjet všechny události, na něž téměř zapomněla, pokud to vůbec připadalo v úvahu. Tolik jejích životních událostí tu přirozenou posloupnost dění narušilo. Tolik okamžiků – narození, úmrtí, sňatků – se neodehrálo tak, jak by mělo, kdyby se svět točil poctivě kolem své osy, aniž by se maličko, jen o pár stupňů vychýlil z rovnováhy.

„Babi, tak jak jsi na tom? Chceš s něčím píchnout?“

Miin hlas se nesl schodištěm nahoru a do pokoje, který byl až dodnes její. Teď bude spát v malé ložničce v posledním patře, kde dřív bývala půda. Vnučce bylo znát na hlase, že má o babičku starost. Svou úzkost se však snažila maskovat téměř normálním tónem.

„Ne, děkuju, drahoušku. Právě se chystám začít s těmi krabicemi. Za chvilku budu dole.“ Audrey se ztěžka postavila na nohy a péra v matraci chápavě zavrzala. Chvíli se rozhlížela po své nové ložnici a najednou nevěděla, s čím začít. Přestěhování zorganizovala v jakémsi polovědomí, takže si teď nebyla jistá, co vyhodila, co si nechala a co v těch krabicích asi najde.

Strhla lepicí pásku z další lepenkové krabice, sundala víko a uvítal ji štos pečlivě zabalených a na sobě pečlivě vyrovnaných předmětů. Rozbalila první a zjistila, že je to fotografie v rámečku, jejíž barvy poněkud vybledly. Při pohledu na obrázek cítila, jak se zrníčka písku v přesýpacích hodinách najednou začínají sypat zpátky v čase.

Její holčičky na pláži – nejspíš to byl záliv Woolacombe Bay? –, jak běží po břehu, ruce a nohy jsou na fotce rozmazané. Kmitaly jimi tehdy příliš rychle, než aby to nastavená expoziční doba fotoaparátu dokázala ostře zachytit. Slunce stojí vysoko na obloze bez mráčku, indigově modré moře je na obzoru vítá a v dálce lze zahlédnout malý bílý trojúhelníček plachetnice. Její holčičky. Drží se za ruce, smějí se a sluneční paprsky jim dodávají nadpozemsky zářivý vzhled.

Audrey přejela prsty po skle, po vláscích spletených do copánků, po opálených pažích i nožkách a tvářičkách políbených sluncem, a najednou přímo cítila žár toho letního dne. Slyšela smích svých dcerek, dunění vln o písek na pláži, křik racků na obloze. Cítila sůl ve vzduchu, vnímala písek mezi prsty u nohou, vychutnávala si radost svých dětí. Zatoužila ocitnout se ve fotografii, natáhnout paže a obejmout jimi svoje děti, přivinout si je k sobě a nikdy je nepustit.

Držela fotografii pevně v ruce a srdce se jí v hrudi svíralo.

Někdy, jako třeba právě dnes, ji dokázaly už jenom fotografie utvrdit v tom, že si to všechno nevymyslela, že to není jen pouhý sen. Že kdysi dávno její dcery byly spolu i kamarádky.

Zvolna se nadechla při pomyšlení na všechny ty ztracené roky. A dokonce i dnes jí připadalo nemožné, že už to jsou téměř tři desetiletí, co se Jess postavila proti Lily. Audrey si dokázala jasně vybavit Jess, tehdy desetiletou. Prakticky přes noc jí ztvrdla tvář kvůli věcem, které by žádné dítě nemělo nikdy zažít. Bylo to, jako kdyby ty události Audrey oloupily o její malou holčičku a nahradily ji dítětem, které sotva poznávala. Měsíce poté Audrey doufala, že to byl šok, co změnilo Jessino chování. Věřila, že se z ní znovu stane ta šťastná malá holčička, jakou bývala dřív. Celá léta si namlouvala, že události jejich dětství nakonec opět přivedou Jess a Lily zpátky k sobě. Místo toho však její rodinu zcela rozdělily.

Při vzpomínce na všechny ty tiché obědy, večeře i snídaně se Audrey zrychlil tep. Ona, Lily a Jess seděly u kuchyňského stolu, příliš velkého pro ně tři. Snaží se o veselý tón a vyptává se děvčat na školu, snaží se ze všech sil nereagovat na jednoslabičné odpovědi Jess. Vidí před sebou svou ruku, jak klepe na dveře Jessina pokoje, a slyší se, jak se ptá Jess, jestli by nechtěla přijít a dívat se na televizi, a také slyší tu stále stejnou, každý večer opakovanou jednotvárnou odpověď: Ne, chci být sama. Audrey si během let častokrát kladla otázku, co asi zanedbala a jestli měla něco udělat jinak, aby změnila vzájemný vztah svých dcer. Od té doby, kdy se Jess odstěhovala z domova a zcela vymazala Lily ze svého života, ji Audrey tolikrát prosila, aby jí řekla, jaký k tomu má důvod. Jess se jí ale odmítala svěřit. Teď měla tedy Audrey dvě dcery, které spolu nemluvily, a dvě sedmnáctileté vnučky, narozené šest týdnů po sobě, které měly zakázáno se stýkat.

Audrey si bezděky zaryla nehty do dlaní, když si vybavila, jak se naposled pokusila – bezúspěšně – usmířit svou rodinu.

„Babi, je všechno v pořádku? Chceš, abych ti přišla nahoru pomoct?“

„Díky, holčičko, jsem v pohodě. Ještě pořád na tom dělám.“

V pohodě. Audrey nevěděla, proč použila výraz, o němž všichni věděli, že je hodně daleko od pravdy.

Při pohledu do zrcadla toaletky se přesvědčila, že na ní není nic vidět, nic ji neprozradí. Jen velmi skromné vrásečky kolem očí. Vlasy, včera vyfoukané u kadeřníka, měla nabarvené nahnědo a elegantně načesané, takže jí splývaly k ramenům. Její make-up byl dokonalý. Nalíčila se ráno dokonce ještě dřív, než se oblékla.

Lidi jí často říkali, že nemůžou uvěřit, že je jí šedesát dva. Vypadáte minimálně o deset let mladší, vykřikovali, a ona bláhově věřila, že je to významné, že vnější vzhled, který vypovídá o dobré kondici, automaticky prostoupí i dovnitř. Jako kdyby jablko, které vypadá na pohled velmi chutně, nemohlo být uvnitř nahnilé.

Jen když jste se podívali trochu víc zblízka, jako se teď na sebe dívala Audrey, jste si mohli všimnout kruhů pod očima a jejich světlounce nafialovělého nádechu nebo toho, jak často se jí svaly na čele stahovaly do podmračení. A jen při pozorném pohledu jste si mohli povšimnout, že se jí krátí dech; jako kdyby malá část vzduchu malinko zaostávala a snažila se dohonit ostatní. Náhodnému pozorovateli však nic v její tváři nedávalo najevo, že uvnitř těla se buňky dělí a znásobují nepolevující rychlostí. Nic neprozrazovalo, že Audrey ve skutečnosti umírá.

Audrey se odvrátila od zrcadla a sehnula se ke krabici u nohou. Právě když do ní sáhla, projela jí pravou stranou břicha tak prudká bolest, že se musela natáhnout na postel. Jak se pomalu snažila bolest rozdýchat, pochopila, proč Jess tak naléhala, aby se k nim nastěhovala raději dřív než později. Audrey chtěla ještě počkat, udržet si svůj dům a svoji nezávislost, jak dlouho jen bude moct. Doufala, že bude bydlet u sebe doma, dokud jí tělo nedá jasně najevo, že už to dál nezvládá. A teď byla najednou vděčná Jess za její radu, vděčná, že svůj dům i nábytek už prodala a že si nechala jenom to nejzákladnější, praktické i sentimentální, že to udělala dřív, než se její zdravotní stav ještě zhorší. Seděla na posteli a čekala, až bolest poleví. Uvědomila si, že kdyby Jess neposlechla, ona sama by možná stěhování už vůbec nedokázala zorganizovat. Pro dcery by se pak stala ještě mnohem větší přítěží.

Vybalila z papíru další zarámovanou fotografii. Uvítal ji na ní Edward se svými rodiči a jejich upřené pohledy. Uprostřed fotografie držel Edward v náručí Lily v zavinovačce, rodiče stáli strnule po obou stranách a v pozadí byl vidět vánoční stromeček. Když zarámovanou fotografii otočila, našla svou rukou naškrábáno: Barnsbury Square, Vánoce 1972. První společné Vánoce s Edwardem jako manželé, jako rodiče i poprvé ve vlastním domě.

Jak tak její oči putovaly od jedné osoby ke druhé, pátrala, jako už během let tolikrát, po jakémkoliv náznaku ve strnulých pohledech, z něhož by mohla poznat, co je čeká. Viděla však jen tchánovu zkostnatělou etiketu, tchynin kyselý výraz a Edwardovu radost z šestinedělního ranečku dokonalosti, který držel na ruce.

Při pohledu na fotografii si Audrey v duchu říkala, jak by se asi Edwardovi rodiče vyrovnali s tím, co se stalo o šestnáct let později, co byla ta fotografie pořízena. Toho roku se jí i Edwardovi změnil život jednou provždy. Země se pod nimi otevřela a vtáhla je hluboko do bezedné tmy, z níž se pak ve skutečnosti už nikdy nevyhrabali. V duchu si kladla otázku, jak by asi jeho rodiče vůbec přežili takové neštěstí, vztek a ostudu. Vnímala jako skutečné požehnání, že ani jeden z nich nežil tak dlouho, aby se toho dočkal. Někdy jim Audrey záviděla, že o ničem nevědí, záviděla jim, že byli ušetřeni pocitu viny, nepochopitelných skutečností i litanií nezodpovězených otázek, které ji celá ta léta sužovaly.

Zavrtěla hlavou, jak se snažila srovnat si myšlenky. Nemohla si dovolit myslet na Edwarda právě dnes, když s ním soupeřilo o pozornost tolik různých pocitů. A přesto během těch pěti měsíců od chvíle, kdy jí při preventivní prohlídce na mamografu odhalili bulku v prsu – bulku, která vedla ke zjištění sekundárních nádorů v játrech a rakoviny mízních uzlin –, se Audrey začala zabývat hlavně minulostí. Pomyšlení na to, že bude za osmnáct měsíců pravděpodobně mrtvá, u ní otevřelo stavidla vzpomínkám, na něž se celá desetiletí snažila ze všech sil zapomenout.

Pevně se chytila masivního černého ornamentu v čele postele a přikázala si, že nebude vzpomínat. Když se však znovu předklonila a strhla lepicí pásku z další krabice, okamžitě si vybavila, jak téměř před třiceti lety seděla u kuchyňského stolu, vnímala, jak vzduch houstl napětím, které nedokázala přerušit ani vysvětlit, jak si Jess zlostně měřila Lily a odmítala komukoliv prozradit, proč najednou nemůže vydržet se svou sestrou v jedné místnosti.

2
Jess

Jess stála před malým čtvercovým monitorem a sledovala herce, kteří už poosmé opakovali své texty. Poškrábala se vzadu na krku v místě, kde měla svaly ztuhlé jako zauzlovaná lana. Herec, který hrál hlavní mužskou roli, se v polovině své závěrečné řeči zadrhnul na stejných slovech, na nichž se předtím zasekl už sedmkrát, a Jess zaslechla mezi štábem podrážděné brblání.

Dorazila na plac už v šest ráno jako první, což ostatně patřilo k jejím povinnostem hlavní manažerky lokací. Tušila, že to zas bude jeden z těch typických dnů. A nepletla se. První natáčecí den probíhal podle klasického scénáře. Herci si zvykali na hraní mimo studio, štáb teprve znovu navazoval kontakty s ověřenými kolegy nebo si vytvářel úplně nové známosti. Atmosféra byla nabitá očekáváním, asi jako ty chvíle, než přijde první host na vaši party.

„No dobře, vezměme to tedy znovu od začátku. Izzy, mohli bychom Luciu trochu přepudrovat, prosím?“

Justin, režisér, začal mluvit ke dvěma hlavním hercům, jak se mají ztotožnit se scénou, zatímco jim maskérka přepudrovávala obličeje. Jess se ještě víc zachumlala do tlustého prošívaného kabátu a zalitovala, že nebyla dost prozíravá a nevzala si pod džíny punčocháče a do sportovních bot teplé funkční ponožky. Problém s natáčením v památkově chráněných budovách tkvěl v tom, že tam byla vždycky zima, obzvlášť koncem února. Když to tady Jess před časem objevila, coby kamenem dohodil od londýnské tržnice Spitalfields Market, varovala producenta, že se obává, že to tu bude jako ledárna, a to bez ohledu na to, kolik tu rozmístí přenosných teplometů. Producent si však nedal říct a chtěl ty prostory za každou cenu.

Asistentka režie si zvučným hlasem vyžádala ticho, kamera se znovu rozeběhla a dva hlavní hrdinové začali podeváté s inkriminovanou scénou.

Jess usrkla sladký čaj, který v polystyrenovém kelímku lemovaném výraznými otisky jejích zubů rychle vychládal. Odložila kelímek na podlahu, rozpletla si složitý uzel, do něhož si svázala vlasy v pět hodin ráno, a utáhla je znovu do pevného ohonu. Vlasy u kořínků zaprotestovaly. Jess se dívala na monitor, jak se herci vyrovnávají s danou scénou, a snažila se potlačit pocit marnosti, že je vůbec na place. Jako profesionálka moc dobře věděla, že tu dnes musí být, ale to jí nezabránilo toužit po tom, aby byla jinde, nebránilo jí to cítit odpor, že místo toho není doma a nepomáhá mamince s vybalováním. Maminka už ji předem ujistila, že to chápe, že bude v pohodě, že toho má spoustu na roztřídění a že jí bude dělat společnost Mia. Jess však velmi dobře věděla, jak je to pro maminku těžké, vzdát se domu, v němž žila čtyřicet pět let a který byl svědkem všech klíčových okamžiků jejího dospělého života.

„Skvělé. To bylo bezvadné. Tak jo, dejme si patnáctiminutovou pauzičku, než se sejdeme dole. Jess? Kde je Jess?“

Jess ztěžka polkla. Kráčela po mahagonových parketách ze sedmnáctého století do salonu v prvním patře, kde seděl Justin v klasickém režisérském plátěném skládacím křesílku.

„Jess, Sam říká, že v posledním patře, kde se bude točit až později, je nějaká špatná zásuvka. Mohla bys na to kouknout? Nerad bych hned první den zabil elektrickým proudem celej štáb, kdyby se tomu dalo předejít.“

Justin se rozchechtal. Jess se podařilo vyloudit na tváři něco jako úsměv, místo odpovědi jen něco zamumlala a ztěžka zamířila nahoru po schodech. Prsty ve sportovních botách ji tak zábly, že je pomalu přestávala cítit.

Našla uvolněnou zásuvku, přelepila ji černou kobercovou páskou a v duchu si přitom nadávala, že si jí nevšimla dřív. Koukla se dolů na schodiště, aby zkontrolovala, že nahoru nikdo nejde, a až pak vytáhla z kapsy telefon a zapnula ho.

Žádné esemesky ani e-maily. Žádné zmeškané hovory.

Konečky prstů, které měla celé ztuhlé zimou, vyhledala Miino číslo. Pětkrát jí to do ucha zazvonilo, než uslyšela udýchaný hlas.

„Ahoj, mami. Co je?“

„Nic. Jen jsem chtěla zkontrolovat, jestli je s tebou a babičkou všechno v pořádku.“

„Jo, jsme v pohodě. Já si dělám úkol a babi si vybaluje.“

Jess si zatáhla za uvolněnou kůžičku na palci, a jak ji utrhla, ucítila prudkou bolest. „Doufám, že to dneska nezabalíme moc pozdě. Požádám Justina, jestli by za mě dneska nemohla uklidit Sacha. To bych pak měla být doma včas, abych ještě babičce pomohla.“

„Ne, vážně, vůbec si s tím nelámej hlavu. My jsme fakt totálně v pohodě. Je nám fajn, že jo, babi? Babička na mě volá, že ano. Opravdu, stejně tu moc nic dělat nemůžeš. Babi prohlásila, že si radši vybalí sama, a já už udělala k večeři fish pie (slaný rybí koláč – pozn. překl.). Když nebudeš doma včas, tak se s babičkou najíme a trochu ti schováme.“

Jess si cucala palec v místě, kde se objevila drobná krvavá skvrnka po utržené kůžičce. „Tak dobře, když myslíš. Hlavně nezapomeň, že máš o víkendu napsat tu esej na dějepis. Nechceš ji přece psát na poslední chvíli.“

„To víš, že nechci. Slibuju. Tak se tam měj dobře a uvidíme se pak. Miluju tě.“

„Taky tě miluju.“

Po ukončení hovoru si Jess otevřela adresář v mobilu a jela kurzorem po jménech. Pokusila se najít někoho, komu by mohla poslat textovou zprávu, aby se vyhnula profesní společenské konverzaci dole. Měla tam tolik kontaktů – kamarády ze školy nebo z univerzity, bývalé kolegy –, a přitom nikoho, komu by teď chtěla jen tak poslat přátelskou esemesku, aniž by to nepůsobilo divně. Ten její telefonní adresář byl jako seznam duchů, připomínka všech kamarádství, která si dovolila během těch roků nechat plavat.

Zaváhala. Najednou se jí zmocnilo nutkání okousat si nehty. Podívala se na palec, který váhal nad ikonou internetu. Cítila, jak ji provokuje, láká a přitahuje, aby vstoupila.

Přestaň. Nedělej to. Akorát toho potom budeš litovat.

Hlas rozumu zněl v Jessině hlavě zcela jasně, ale ruka, jak se zdálo, najednou pracovala nezávisle na zdravém rozumu. Jess pozorovala, jak začíná psát jméno, které už předtím zadávala tolikrát, že Google přesně poznal, co hledá, hned po zadání prvních tří písmen.

Neklikej na ty odkazy. Ještě není pozdě. Pořád to ještě můžeš zarazit.

Jenže už bylo pozdě. Vždycky už bylo příliš pozdě. Chvilková nuda, bezesná noc, nepříjemný den. Jess se nikdy nedokázala zastavit, jakmile ji ta myšlenka napadla.

Lily Goldsmithová.

Při pohledu na sestřino jméno se Jess sevřel žaludek.

Jela kurzorem dolů po výsledcích hledání, v honbě za dosud nepřečteným článkem. Na třech stránkách byly položky, které viděla už dřív: Lily přednášející na mezinárodní konferenci, Lily dostává ocenění, Lily při opětovném povýšení.

Jess klikla na ikonku Novinky v naději, že ta snad přinese nějaké ovoce. Ani tam však nebylo nic, co by už předtím nepřečetla. Nevěděla, jestli se jí má ulevit, nebo jestli má být naopak rozhořčená. Část jejího já měla radost, že se sestře nepodařilo přilákat pozornost tisku během posledních osmačtyřiceti hodin, kdy to naposled kontrolovala, ale ta druhá část jejího já si připadala podvedená.

Odlož ten telefon, Jess. Nic nového tam není. Nedělej si to.

Bylo to ale příliš snadné. Vždyť všechny ty informace, všechny ty fotografie tam jen čekaly, až se na ně Jess podívá. A tohle nebyl „stalking“ v pravém slova smyslu. To nebylo jako kontrolování účtu bývalého přítele na sociálních sítích. Tehdy však Facebook ještě neexistoval, když od ní Ian odešel. Bylo to čtrnáct dní před prvními narozeninami Mii, a jediné, na co se vzmohl, bylo vysvětlení, že ten vztah už prostě nedává. Googlovat si na netu vlastní sestru bylo něco úplně jiného. Jess si jenom hledala fakta z Lilyina života, která by byla znala, kdyby mamince dovolila o sestře mluvit. Věděla, že to není racionální, bylo jí jasné, že honba za informacemi o někom, koho už léta odmítá vidět, nedává smysl. Nepochybovala, že ať už najde cokoliv, jen ji to dloubne do žeber a po zbytek dne jí bude v hlavě tepat rytmus žárlivosti. Přesto s tím ale nedokázala přestat. Měla zkrátka nutkání to vědět, i když ji to poznání působilo bolest.

Jess klikla na odkaz, u něhož ji Google informoval, že ho naposled viděla před pěti dny. Byl to časopisecký článek s titulkem „Všechno skloubit“. Otevřela si ho a upřela oči na titulní fotografii.

Lily, Daniel, Phoebe. Všichni tři sedí na světlešedé pohovce, za nimi v pozadí police s knihami až do stropu, pestrobarevné hřbety působící jako tapeta na obraze, jenž vypovídá o sebevědomí, kultuře a blahobytu. Byl to takový pokoj, jaký by si Jess vybrala jako lokaci pro televizní seriál o zámožné velkoměstské rodině. Až na to, že tohle nebyl žádný televizní ateliér, ale dokonalý domov Lily a její dokonalý život.

Uprostřed fotografie seděla přímo ona, vypadala o deset let mladší než na svých čtyřicet tři let, s dokonale upraveným tmavým drdolem, v přiléhavých šatech s kraťoučkými rukávky a sotva patrným minimalistickým líčením, jako by byla modelkou na titulní stránce módního časopisu.

Jess článek rychle přelétla očima, text, který znala natolik dobře, že by ho mohla slovo od slova citovat. Zoufale hledala něco – cokoliv –, co snad minule přehlédla.

Lily Goldsmithová zažila to, co by řada z nás označila za přímo raketový start. Svou první mezinárodní cenu získala teprve jako třiadvacetiletá. Nyní je jednou z nejváženějších marketingových odbornic na obou stranách Atlantiku. Pro spoustu lidí pohybujících se na poli průmyslu je symbolem toho, že skleněný strop, tu pomyslnou bariéru, údajně bránící v postupu žen na vyšší pozice v profesní a politické kariéře, je možné prorazit.

Jess dlouze vydechla a dívala se, jak jí ve vymrzlé místnosti stoupá pára od úst.

Lily se provdala za milionáře Daniela Goldsmithe, advokáta působícího především v oblasti mediálního práva, a podařilo se jí dosáhnout toho, oč tolik žen usiluje, ale jen velmi málo plně uskuteční: dokonalé rovnováhy mezi prací a šťastným rodinným životem. Pár sdílí svůj domov v Holland Parku s dospívající dcerou Phoebe. Ta je v současné době žačkou šesté třídy exkluzivní dívčí školy v západním Londýně.

„Kdybych znala tajemství úspěchu, stáčela bych ho do lahví a prodávala,“ směje se Lily. „Vím alespoň to, že jsem vždycky neuvěřitelně tvrdě pracovala a že jsem si vždycky dávala velice jasné cíle. Myslím, že podmínky se někdy změní a nemůžete vždycky předpovědět, kde budete za pět let, ale když víte, kde byste rádi byli, dodává vám to mnohem vyšší šanci, že se tam skutečně dostanete. A já jsem až doposud měla neuvěřitelné štěstí v tom, že mám doma skutečně úžasnou podporu. Dovedu si představit, že je téměř vyloučené dělat takovou práci, jako je ta moje, když za vámi vaše rodina stoprocentně nestojí.“

Jess si pečlivě prohlédla tvář svého švagra, s nímž se nikdy nesetkala. Vypadal přesně tak, jak by si vždycky představovala, že by měl advokát, který je eso v oblasti mediálního práva, vypadat. Až vyzývavě hezký, arogantní, vyzařující takovou míru sebevědomí, kterou s sebou nese pouze extrémní bohatství a neustálý obdiv. Phoebe byla hezká takovým tím nadutým, lhostejným způsobem, na nějž má právo období puberty. Bylo v ní ale taky něco velmi známého, co Jess přimělo projet i další fotografie. Ťukala prstem na šipku v pravém horním rohu a probírala se obrázky, které už předtím viděla mockrát. Ebenově černé koncertní křídlo, které se třpytí na slunci, jež proniká dovnitř vysokými francouzskými okny, kuchyň s bílými kuchyňskými skříňkami na míru, naleštěný venkovský dřez, nabílo natřené palubky a skleněná stěna vedoucí dolů do dokonale upravené zahrady, pracovna Lily, prázdná, kromě strohého kovového psacího stolu, laptopu MacBook a mobilního telefonu. Všechno tak úpravné, tak čisté a zářivé, jako by Lily zakamuflovala svoji minulost dokonale navrženým domovem od bytového architekta.

Jess si vybavila, jaký je ve srovnání s tímto její dům. Potrhaná hnědá pohovka, kterou si koupila z druhé ruky před šestnácti lety a nikdy nebyla schopna ji vyměnit za novou. Laciné kuchyňské skříňky z lamina, chlubící se rozviklanými panty a oloupanými rohy, s četnými škrábanci jak jizvami po boji. Malý kulatý stůl, kam se tak akorát vejdou tři lidi, pokud se ovšem nadechnete a vtáhnete břicho, když se za vámi chce někdo protáhnout. Všechno na hypotéku. Každý měsíc se bála, že tentokrát možná nedá peníze dohromady.

Zkusila si představit, jaký asi ten sestřin život je. Kolotoč večírků, přípitky na recepcích, slavnostní předávání cen, setkávání s celebritami. Diář už měsíc dopředu plný sobotních plánů na večer, nedělních brunchů, exotických dovolených a nepochybně i nekonečný zástup přátel, vhodných ke každé příležitosti. Jess si nemohla vzpomenout, kdy si naposled někam vyrazila v pátek nebo v sobotu večer. Nevzpomínala si, kdy k ní naposled přišel někdo na večeři kromě maminky. Pořád se zdálo, že jsou naléhavější věci, které se dožadují její pozornosti. Praní, žehlení, shánění další zakázky, když byla na volné noze, příprava dokladů pro účetnictví, pomáhání Mie s domácími úkoly.

Jess se upřeně dívala na fotku Lily sedící u pracovního stolu – na tu tak povědomou, a přitom tak neznámou tvář – a uvědomovala si, jak najednou povrchně dýchá, jak se jí něco vzpříčilo v hrdle. A došlo jí, že se v myšlenkách vrátila do toho dne, téměř před třemi desítkami let, kdy se náhodou setkaly u tatínkova hrobu při prvním výročí jeho úmrtí. Jess se vykradla tajně ze školy v době oběda a našla na hřbitově Lily, jak klečí u otcova náhrobního kamene a po tvářích jí stékají krokodýlí slzy. Jess tehdy na Lily ječela slova, která zapomněla už ve chvíli, kdy jí vyletěla z úst. Byla tak plná zuřivosti a zloby, že ani nezáleželo na slovech jako takových, ale na prudkosti, s jakou je vyslovila. Teď už si z toho šedého zářijového dne pamatovala pouze pocit šílené jistoty, že si Lily nezaslouží tam být. Po tom, co provedla, přišla o právo plakat na hrobě jejich otce.

„Jess! Jestli jsi už zajistila tu zásuvku, mohla bys jít dolů? Chci zkontrolovat něco na pondělní natáčení.“

Jess se ještě naposled rychle koukla na sestřinu tvář a blesklo jí hlavou, jak se vlastně Lily podařilo až dosud proplouvat životem, jako by neměla co skrývat. Jako by neexistovalo nic, za co by se měla cítit provinile. V duchu si říkala, jestli se sestře podařilo přesvědčit samu sebe o své nevině, nebo jestli jí nevadí žít s vědomím, že způsobila takovou hrůzu.

Na okamžik se jí v hlavě promítla scéna jak ze starého filmu natočeného na kameru Super-8. Stojí před ložnicí pro hosty, dívá se Lily do očí a ví, co se za těmi dveřmi muselo stát. Je však tak slabá, příliš vyděšená, příliš ochromená, než aby spustila poplach.

„Jess! Mohla bys přijít sem dolů?“

Jess zamrkala, aby zahnala obraz Lily s rukama sevřenýma kolem kliky dveří do ložnice pro hosty. Zhluboka se nadechla, aby se zbavila úporných vzpomínek na všechno, co se později ten den stalo, i co pak následovalo. Pokusila se spolknout lítost a žal, které se jí vzpříčily v hrdle. Současně vypnula mobilní telefon a neochotně zamířila zpátky dolů.

3
Lily

U vzdálenějšího konce stolu zahlaholil hlasitý smích a Lily napadlo, o jaký vtip asi přišla. Podala láhev Prosecca Pippě, aniž by si nalila, a dál srkala minerálku. Už podruhé během několika minut se kradmo koukla na mobil a zvažovala, jak brzy bude moct utéct.

„Takže jak? Přihlásila se Phoebe na ten výlet do Číny? No vážně, jaké mají ta naše děvčata štěstí, co? Za našich dob se nikdo nedostal se školou dál než do Francie. Clementine je tak nadšená. Posledních čtrnáct dní nedělá nic jiného, než že si čte o čínské historii. Domluvila jsem se s jedním Číňanem, aby ji doučoval, ale nevím, kolik může pochytit během osmi měsíců.“

Lily obrátila svou paměť vzhůru nohama hledajíc v ní byť sebemenší zmínku o školním výletu do Číny. Byla si jistá, že by si to zapamatovala, kdyby se jí o tom Phoebe zmínila, ale opravdu si nic takového nevybavovala. „Ano, vypadá to naprosto úžasně. Myslím ale, že Phoebe ještě není definitivně rozhodnutá. Kdy je nejzazší termín pro přihlášení?“

„V pondělí, tak snad aby si opravdu hodně pospíšila, jestli chce jet. Mně to připadá úžasné. Řekla jsem Tomovi, že bychom asi měli do Číny jet i my dva, ale on namítl, že pokud má jen sedm týdnů dovolené ročně, tak by ji radši strávil na místech, která dobře zná a má je rád, než aby riskoval, že skončí na nějakém děsném místě. Upřímně, je tak strašně usedlý. Dobrodružství mu naprosto nic neříká. Někdy si myslím, že bych se měla jen tak sbalit a vyrazit na nějaké exotické místo jako ta žena ve filmu Jíst, meditovat, milovat.“

Lily si zkusila vybavit, jak manžel Pippy vypadá, ale bylo tak vzácné, když se muži nějak zapojili do společenských aktivit spojených se školou, že se jí v hlavě všichni slévali v jednu nejasnou hmotu. Zběžně se podívala na skupinu maminek okolo stolu, se kterými se viděla poprvé před šesti lety, kdy Phoebe začala chodit na střední školu, a s nimiž se od té doby povinně scházela na každoročním setkání. Věděla, že ostatní maminky se pravidelně scházejí častěji a mají přímo encyklopedické znalosti o životě všech kolem, ovšem některé z těch žen nepracovaly.

„A jak se vůbec daří Danielovi? Pořád to peče s těma celebritama v Hollywoodu?“

Lily se otočila k Annabel a jen tak letmo mrkla na mobil. „Jo, daří se mu dobře, děkuju za optání. Přímo skvěle. Klasicky toho má jako vždycky moc.“

„Měly bychom co nejdřív uspořádat nějakou večeři. Už jsem Daniela neviděla celé věky, a přitom je vždycky takovým přínosem. Pošlu ti přes WhatsApp nějaké termíny. Možná pozvu i Anoushku a Pippu – co ty na to?“

Než stačila odpovědět, zabzučel Lily mobil, ruka se jí po něm prudce vymrštila, svrhla Annabelinu skleničku s Prossecem a její obsah se začal šířit po dřevěném stole v úzkých, jasně ohraničených potůčcích. „Panebože, omlouvám se. Jsem tak nemotorná. Ukaž, utřu to.“ A za okamžik Lily už podávala nacucané ubrousky číšníkovi, jenž je právě míjel. Znovu sáhla po mobilu, ale jen aby zjistila, že tam není esemeska, ve kterou doufala.

„Všechno v pořádku, Lily?“

„Ano, jen šéf. Nic naléhavého.“

„To ti posílají pracovní e-maily i v sobotu? Bože, to tě vážně chtějí vysát do poslední kapičky, co? Já jsem se ale chtěla zeptat, jak se vede tvojí mamince? Pořád ještě bydlí u sebe doma?“

Lily se zadívala do Annabeliny tváře. V duchu si říkala, jestli Annabel nějak nezjistila, jak to opravdu je. „Ano, bydlí, chtěla jsem, aby se nastěhovala k nám a bydlela u nás, ale dovedu pochopit, proč stále trvá na tom, že chce bydlet u sebe. Mluvím s ní každý den, každou neděli k nám chodí na oběd a mám už sjednané pečovatelky, aby nám pomohly se o ni postarat, jakmile je bude potřebovat.“

Lily se přinutila přestat mlít. Ty lži ji přímo bodaly do jazyku. Během let už se ale naučila, že nejlepší lži jsou ty, na nichž je něco pravdy. Opravdu mluvila s maminkou každý den, Audrey k nim opravdu chodila každou neděli na oběd. A Lily dokonce dala dohromady seznam soukromých ošetřovatelek, které by mohla vyslat do domu k Jess, až přijde čas, pokud je ovšem Jess pustí přes práh. Ale pokud šlo o ty ostatní věci, copak by Lily mohla nějak vysvětlovat, že maminka bydlí u její sestry, když žádné z těchhle žen nikdy neřekla, že nějaká sestra vůbec existuje?

Při pomyšlení na maminku, která si právě teď vybaluje věci u Jess doma, mimoděk zatnula zuby. Lily stále ještě nechápala její rozhodnutí. Jaké racionální vysvětlení mohlo existovat pro to, že si maminka vybrala bydlet s Jess, když ta bez cizí pomoci zcela rozvrátila jejich rodinu a trvalo to už celých osmadvacet let?

„No, má velké štěstí, že tě má. A ty máš alespoň Daniela, s ním můžeš to břemeno sdílet. Tak na tu zátěž nejsi sama. Nedovedu si představit, že bych se musela starat o nemocného rodiče úplně sama.“

Lily přikývla, přestože se jí začala točit hlava. Prsty se chytila tvrdého okraje stolu. Hrdlo se jí sevřelo, jako by ji neviditelné ruce popadly kolem krku. Odstrčila židli, postavila se ztěžka na nohy a vzala do ruky svůj kabát. „Moc mě to mrzí, ale nějak se mi najednou udělalo mdlo. Myslím, že potřebuju trochu čerstvého vzduchu. Omlouvám se. Dáš mi vědět, kolik jsem dlužná za pití? Budeš tak hodná?“

Zaslechla, jak se za ní vzduchem nese její otázka, už když si razila cestu uličkou mezi stoly, až se nakonec ocitla venku na Kensington High Street. Únorový ledový vzduch jí znecitlivěl tváře. Všude kolem ní spěchali lidé do obchodů, barů a restaurací. Lily pomalu klopýtala kupředu a doufala, že se jí konečně zpomalí tep.

Zahnula za roh do klidnější ulice a zatoužila, aby se mohla teleportovat domů. A aby to pak bylo tak, že až se tam dostane, zjistí, že se všechno změnilo, rozhodnutí byla učiněna přesně opačně a život se znovu vrátil k čemusi, co se podobalo normálu. Když se ale opřela o zeď a zavřela oči, neměla před očima halu, kde teď žila s Danielem a Phoebe. Místo toho ji přivítal obraz, jenž se tolik let tak úporně snažila vymazat z paměti, obraz, který se objevoval v tolika jejích snech, navzdory odhodlání vymazat ho jednou provždy. Naopak. Čím víc se ho snažila zbavit, tím naléhavěji se vracel. Následuje svou sestru dolů po schodech a modlí se, aby Jess přece jen nesebrala odvahu a netrvala na tom, že půjde do ložnice pro hosty, a aby se na ni neotočila a neviděla, že má v očích slzy.

Lily počkala, až se jí trochu ulevilo, a potom mávla na taxi. Nastoupila do vyhřáté kabiny a udala řidiči svou adresu.

Chtěla jen už být doma.

Když Lily vešla širokými černými lakovanými hlavními dveřmi, naskytl se jí pohled, který nečekala. „Danieli? Kde jsi? Co se to tu děje?“

Z Danielovy pracovny kus dál chodbou zaslechla zvuk končícího telefonického hovoru a zavrzání jeho kancelářské židle. Když se objevil a kráčel po podlaze z černých a bílých dlaždic směrem k ní, povšimla si, jak se usilovně snaží tvářit se normálně.

„Jsi dneska zpátky nějak brzy. Copak se přihodilo na odpoledním drinku se školními maminkami?“

„Nějak mi nebylo dobře, tak jsem se tam nezdržela. Proč už máš zavazadla v chodbě? Přece odjíždíš až zítra, ne?“

Daniel zatěkal očima nalevo a napravo, až nakonec pohledem zakotvil na soupravě kufrů připravených u vstupních dveří. „Musel jsem si přehodit let. Uspořádali večeři s obchodním partnerem na zítra večer a mohl bych to mít příliš napjaté, kdybych letěl až ráno. Napsal jsem ti esemesku, abys to věděla, hned po tom, cos odešla cvičit. Říkal jsem si, že máš určitě vybitý mobil.“

Lily sevřela svůj mobilní telefon. Vybil se, až když nasedla do taxíku a rozjela se domů. „Žádnou zprávu jsem od tebe nedostala. Kdybych ji dostala, přijela bych domů okamžitě. A kdy odjíždíš?“

Daniel se podíval na hodinky a trochu zčervenal v obličeji. „Taxík tu bude asi za deset minut.“

„Za deset minut? Tys chtěl odjet, aniž by ses rozloučil?“ Lily si vzpomněla na tu nekonečnou hodinu tlachání se školními matkami, kterou právě přetrpěla. Celou dobu jen čekala, až konečně uvidí, že jí zvoní telefon, že jí Daniel volá, aby jí řekl, že si to rozmyslel.

„Skutečně mě to mrzí. Jistěže jsem nechtěl odjet bez rozloučení. Poslal jsem ti esemesku. Ale bylas skoro celý den mimo a já musel vzít ten let dneska večer.“

„A co Phoebe? Přece nemůžeš odjet, aniž by ses s ní rozloučil.“

„Už se stalo. Je u sebe v pokoji. Je v pohodě. Lil, vážně.“

Lily zbledla, když si představila, že je Phoebe nahoře a že už se rozloučili. „Mám o ni starost, Danieli, a ty to víš. Poslední dobou začala být tak… tajnůstkářská. Mám strach, jaký to na ni bude mít dopad, když budeš pryč.“

Daniel si povzdechl. „Prosím tě, Lil, přece s tím zase nezačneme. Už jsme to probrali stokrát. Byl bych blázen, kdybych takovou příležitost odmítl. Je to jen šest měsíců práce mimo, v naší newyorské kanceláři, a pak budu mít díky tomu velkou šanci, že se ze mě stane spolumajitel firmy i její generální ředitel. Myslel jsem si, že je to to, cos vždycky chtěla – co jsme oba chtěli.“

Lily si vybavila všechny jejich hovory, které během let spolu vedli o metách, jichž chtěli každý během své pracovní kariéry dosáhnout. Vždy podporovala Danielovu ctižádost, stejně jako on její. Jenom si nikdy nepředstavovala, že by museli žít každý na jiném kontinentě, aby svých cílů dosáhli. „Bylo. Teda, je. Ano. Jde jenom o to, že… šestiměsíční dočasné přeložení není bezvýznamné. Ty tím zcela obracíš naruby naše životy a já mám snad nárok se kvůli tomu cítit všelijak.“

Lily složila paže na hrudi, aby Daniel neviděl, jak strašně se jí třesou ruce. Bylo to mezi nimi napjaté, ale přesto si představovala, jak k ní přistoupí, obejme ji, nakloní se k ní – ona ucítí jeho horký dech na svém krku – a zašeptá jí do ucha, že nakonec taky nemusí nikam jet.

„Já přece naše životy nijak zásadně nenarušuju. Ostatně buďme k sobě upřímní. Přes týden se sotva vidíme, protože jeden z nás vždycky pracuje, takže když se já přestěhuju na pár měsíců za moře, bude to sotva nějaká radikální změna. A nedívej se na mě takhle – moc dobře víš, že je to pravda.“

Lily se rozhlédla kolem Daniela a zadívala se na chodbu, která vedla k nové kuchyni, jejíž instalaci dokončili teprve před třemi měsíci. „Vím, že oba tvrdě pracujeme, a taky vím, že je to pro tebe skvělá příležitost. No, asi… asi bych si jen přála, aby bylo pro tebe trochu těžší opustit tohle všechno – nechat nás – tady.“

Daniel postoupil o krok k ní a položil jí ruce něžně na ramena. „Ovšemže je to pro mě těžké, odjet. Ale není to navždy. A taky vím, že náš život je v řadě ohledů úžasný, ale to neznamená…“ Jeho hlas byl hluboký a slábl, až nakonec zcela utichl.

„Neznamená to co?“

„No, myslel jsem si, že nám určitý odstup udělá dobře.“

„V jakém smyslu?“

Daniel se na okamžik odmlčel a Lily měla pocit, jako by přímo hmatatelně slyšela, jak se v Danielově hlavě misky vah naklánějí na jednu a vzápětí na druhou stranu. Jak zvažuje, k čemu to povede, když řekne nahlas, co se mu honí hlavou. „Víš dobře, o čem mluvím. Nikdy ses nedokázala zbavit minulosti. A upřímně, já nevím, jestli je to proto, že nechceš, nebo protože nemůžeš, ale vždycky to mezi námi bylo a stále je. Už to trvá celé roky. Je mi to líto, ty víš, že to tak je, ale nejsi jediná, koho to ovlivnilo. Má to dopad na nás všechny.“ Daniel se odvrátil a točil si nervózně platinovým prstýnkem na prostředníčku. Lily mu ho navlékla už před téměř osmnácti lety.

„Vytahuješ to teď? To je tak nefér, Danieli.“

Chvíli se na sebe upřeně dívali. Působilo to, jako kdyby v prostoru mezi nimi tiše naříkaly všechny ty záležitosti, o nichž si nikdy netroufli mluvit.

„Panebože. Mohli byste se vy dva přestat hádat aspoň těch posledních pět minut, než táta odjede?“

Lily trhla hlavou vzhůru. Nahoře na schodišti stála Phoebe a mračila se na ně. Tmavé oční stíny jí rámovaly oči, jasně rudá krásně zdůrazňovala rty.

„Víte, že slyším každý vaše slovo? Napadlo vás vůbec někdy, že už mám po krk poslouchání těch vašich věčných hádek?“

„My se nehádáme, drahoušku. My jen…“

Danielovi hlasitě pípnul telefon. Lily sledovala, jak k němu sjel očima, ušklíbl se a vrátil ho do kapsy. „Taxík je tady. Musím jít.“

Vyběhl nahoru po schodech, popadl Phoebe kolem krku a políbil ji na vlasy. „Brzy přijedu na víkend. Dobře, zlatíčko? A nezapomeň, že jsem na e-mailu, na Skypu nebo na WhatsAppu, a dokonce i na starém dobrém telefonu, kdykoliv mě budeš potřebovat. Miluju tě.“

Ještě jednou ji políbil, než seběhl dolů po schodech, pak se zhluboka nadechl a otočil se k Lily. „Pošlu ti esemesku, až budu v bytě. Bude to ale pozdě, tak ti zavolám až zítra. A Lily, prosím, snaž se na tom vidět ty pozitivní stránky. Udělá nám to dobře, vážně.“

Přejel jí letmo rty po tváři a jeho prsty zlehka stiskly paži nad loktem. Potom se vstupní dveře otevřely, Daniel nanosil kufry do taxíku, otočil se a naposled zamával, naposled se usmál. A vzápětí byl pryč.

Lily stála u otevřených dveří, dívala se za taxíkem, jak dojel na křižovatku, odbočil na hlavní a pak zmizel.

„Mohla bys zavřít dveře, mami? Je tady pěkná kosa.“ Phoebe pořád ještě stála se zdviženým obočím nahoře na schodišti. Ostré kontury elegantního tmavého mikáda jí spadaly do tváří.

Lily strčila do dveří, až samy zaklaply, zahlédla svůj obraz v zrcadle v hale a zaskočilo ji, jak je bledá. Po podestě nad její hlavou zadupaly kroky a vzápětí uslyšela rázné bouchnutí dveří u pokoje Phoebe.

Chvíli tam stála v tichu. Pak se podívala na hodinky. Tři čtvrtě na pět. Ještě hodně dlouho, než bude čas jít spát. Přesto se jí zmocnil naléhavý pocit, že by si nejradši lehla do postele a spala. Taky si pomyslela, že by mohla zaklepat na dveře u Phoebe, zkontrolovat, jak se cítí, podívat se, jestli nepotřebuje něco k pití nebo svačinu. Lily však dobře věděla, že když je Phoebe rozhněvaná, je nejlepší ji nechat na pokoji.

Vyšla nahoru po schodech, vešla do ložnice, zavřela za sebou dveře a lehla si na postel. Schoulila se na svou stranu, přitáhla si k sobě jeden z Danielových polštářů a přitiskla si ho k hrudi. A když vzápětí zavřela oči, zjistila, že je znovu tam, v té posteli, o níž si nemyslela, že v ní ještě někdy bude spát.

Leží na svojí straně postele, tiskne se zezadu k sestře a kopíruje její do obloučku stočené tělo. Nemají spolu spát v jedné posteli, dokonce ani v jedné ložnici, někdy si ale Lily nemůže pomoct. Vkrade se tam, když se vypne televize, když světlo na podestě zhasne, když tiché mumlání rodičů zmlkne a dům se ponoří do ticha, které je rušeno jen bušením jejího srdce. Sestra zhluboka dýchá, a když vydechne, Lily cítí, jak teplo jejího dechu šimrá hebké chloupky na její paži. Začalo to před šesti měsíci a Lily se stále ještě nedokáže přimět, aby se s tím smířila. Jako kdyby její mysl byla rozštěpena na dvě samostatné části. Jedna už ví a druhá neví. Jedna se snaží smířit se skutečností, druhá ji vehementně popírá. Jak ráda by podlehla sebeklamu, kdyby to znamenalo, že si nemusí představovat budoucnost, která už se možná začala blížit. Lily položí paži kolem sestřina pasu. Její tělo vypadá tak drobně, jako samotné ptáče v hnízdě, nad nímž už se vznášejí dravci. A jedině Lily ji může zachránit. Ví, že by udělala všechno, aby svou malou sestřičku zachránila, aby se jí tohle přestalo dít. Hlava ji bolí. Je to tak nespravedlivé. Tiskne se k ní blíž, jako kdyby se snažila to strašné břemeno rozdělit mezi obě dvě. Cítí dotyk sestřiných vyhřátých nohou na těch svých, představuje si světlerůžové půlměsíčky nehtů, které si sestřička tak často lakovala. A jak tam leží ve tmě, ví jistě, že už nikdy nebude nikoho milovat s takovou intenzitou, jakou cítí právě teď.

Lily se přinutila otevřít oči a posadila se. Polštář mrštila proti dřevěnému čelu postele. Chvíli si prsty třela soustřednými kroužky spánky a snažila se vymazat obraz z mysli. Ta vzpomínka však byla všude, ve svalech, v kůži, vjem sestřina dechu na paži a jemná vibrace tlukotu jejího srdce.

Vzpomínala, jak se se sestrou vždycky choulily na pohovce, jak se dívaly na filmy pod přikrývkou, kterou si přitáhly dolů po schodech, jak spolu z plných plic zpívaly k muzikálům, na klíně balancovaly s táckem čokoládových kukuřičných sušenek, zatímco na konferenčním stolku se kouřilo z hrnků s horkou čokoládou. Vzpomínala, jak spolu závodily v parku a jak sama vždycky těsně před koncem zpomalila, aby cílem proběhly spolu. Vybavovala si sestřin hlasitý smích. Takový plný, nakažlivý zvuk, ke kterému jste se chtěli okamžitě přidat, ponořit se do něj a v nitru se nechat unášet.

Pocit ztráty se Lily zavrtal hluboko do srdce. Někdy si nebyla úplně jistá, jestli je bolestivější si to pamatovat, nebo zda by bylo ještě horší na to zapomenout.

Vstupní dveře bouchly, Lily vykřikla dceřino jméno, ale odpovědí jí bylo ticho.

Vyšla z ložnice, sešla dolů po schodech a zamířila do kuchyně, kde si nalila sklenici vody. Doufala, že tak vzpomínky odplaví. Jak tam ale stála tak sama a dívala se oknem ven do tmy, musela s hořkou lítostí přiznat, že tehdy dávno, jak ležely jen samy dvě v posteli, nevěděla, že veškeré její úsilí chránit malou sestřičku bude marné.

4
Audrey

Audrey se napila čaje a roztáhla záclony, aby dovnitř pustila slábnoucí světlo. Rozhlédla se po pokoji. Už jí zbývala jen polovina krabic. Strhla lepicí pásku z té, co jí ležela u nohou. Našla v ní svoje šperky, parfémy a různé tretky. Nic z toho se jí vybalovat nechtělo. Otevřela přepravku, která stála vedle, vklíněná mezi toaletní stolek a šatní skříň. Uvnitř byla spousta pestrobarevných deníků s popraskanými a odřenými hřbety.

Vždycky si vedla deník, nepřetržitě od svých desátých narozenin. Ještě teď měla Audrey ten první před očima, zářivě žlutý deníček, který jí dala maminka v den, kdy dosáhla dvouciferného věku, ty bílé nepopsané stránky, čekající, až je zaplní svými nadějemi, obavami, zklamáními a sny.

Vzala jen tak namátkou jeden do ruky.

1969. Rok, kdy jí bylo šestnáct.

Listovala stránkami a zmocnila se jí nostalgie vyvolaná modrou propiskou. Byl to její nezaměnitelný vykroužený rukopis, písmo kulaťoučké a celé dychtivé, jako by jednotlivá písmena měla ještě přijít o svou dětskou baculatost. A pak se při pohledu na jedno datum zarazila.

9. prosinec 1969. Její šestnácté narozeniny.

Přejela stránku dlaní, aby ji urovnala, a pak ji uchopila oběma rukama, jako kdyby držela modlitební knížku. Až pak dovolila svým očím spočinout na textu.

Tak dneska to byly fakt ty nejlepší narozeniny. Ve škole se nestalo nic mimořádného, snad kromě toho, že se Sandra a Val domluvily a koupily mi brož, na kterou jsme všechny koukaly minulý víkend ve Woolworths. Já si ji hned chtěla připnout, ale věděla jsem, že pan Gibbons by mi ji okamžitě zabavil, kdybych to udělala.

Když jsem přišla domů, byli maminka a tatínek v kuchyni a čekali na mě. Nevím, jak to táta dokázal, že se mu podařilo dostat z továrny tak brzo, protože tam člověka jen tak dřív domů nepustí, ale když jsem se ho zeptala, jen na mě mrkl a přiznal, že vysvětlil mistrovi, že je to velmi výjimečná záležitost. Maminka připravila můj oblíbený masový koláč Steak and Kidney Pie a koupila takové bílé ozdobné papírové ubrousky, na které se položily talíře, takže to vážně vypadalo moc hezky. A pak mi dali dárek, a byl to ten nejlepší dárek, co jsem kdy dostala – deska Silk and Soul s Ninou Simone. U Sandry doma jsem to mockrát poslouchala, pořád dokola, ale nemyslela jsem si, že bych někdy mohla mít vlastní. Pak maminka přinesla obrovský piškotový dort s ovocem a se šlehačkou, který sama pekla, a táta mi připomněl, že si mám něco přát, až budu sfoukávat svíčky. Přála jsem si, abych měla dost dobré výsledky u základních závěrečných zkoušek, abych mohla zůstat ve škole i dál a abych měla dostatečně dobré výsledky u vyšších závěrečných zkoušek a mohla díky tomu na univerzitu, i když u nás ve škole se lidi, co šli na univerzitu, dají spočítat na prstech jedné ruky, a pan Gibbons vždycky zdůrazňuje, že ani jednou to nebyla holka. A taky jsem si přála, abych jednoho dne třeba mohla zpívat na jevišti jako Nina Simone nebo Aretha Franklin a abych, až budu větší, jela do Ameriky, protože New York je to město, které chci vidět nejvíc ze všech.

Když jsem snědla dvě porce dortu, řekla maminka, že jí nemusím pomáhat mýt nádobí, protože mám narozeniny, a tak jsme se s tátou posadili do obýváku, poslouchali jsme Ninu Simone, a když jsem se k ní přidala a spolu s ní jsem zpívala „The Look of Love“, táta se ke mně natáhl, stiskl mi ruku a prohlásil, že jsem každým coulem stejně dobrá zpěvačka jako Nina Simone. Vyprskla jsem smíchy a ujistila jsem ho, že je praštěný, ale přitom jsem si nemohla pomoct a doufala jsem, že na tom možná trošinečka pravdy je a že možná jednoho dne skutečně budu zpívat na jevišti.

Teď ležím na posteli a přemýšlím o tom, jestli je pravda to, co lidi tvrdí – že se skutečně cítíte jinak, když je vám šestnáct. Až do včerejška jsem měla pocit, jako že je všechno jednou dané, jako by už byl celičký můj život rozhodnutý za mě. Ale teď, teď mám pocit, že na mě venku čeká celý svět a že jde jenom o to, jestli jsem dostatečně odvážná, abych šla ven a popadla ho oběma rukama.

Audrey si úryvek přečetla třikrát. Ruce se jí třásly. Pamatovala si, jak to psala, jako by to bylo včera. Viděla se, jak leží na posteli, deník podepřený polštářem, propisku v ruce a nohu přes nohu, a odvedle z obývacího pokoje pronikají tenkou dělicí příčkou hlasy soutěžících z pořadu Call My Bluff.

Kam se poděla ta šestnáctiletá optimistická dívenka? pomyslela si Audrey. Jak dopadly její naděje, touhy a sny, její víra, že je všechno možné? Kdy vyprchaly její ambice?

Audrey znovu přejela očima svůj záznam v deníku a v duchu si sestavila výčet položek, v nichž tu šestnáctiletou zklamala. Neměla univerzitní titul, nic, co by odpovídalo jejím slibným výsledkům u závěrečných zkoušek. Nikdy nebyla v New Yorku, nepodařilo se jí cestovat nikam do zahraničí kromě jedné rodinné dovolené v kempu ve Francii. Nikdy nezpívala na jevišti, ani v Americe, ani nikde jinde. Místo toho prožila život jako manželka, matka a knihovnice ve škole, a i když měla svoji práci velmi ráda, rozhodně si nenamlouvala, že její kariéra byla bůhvíjak světoborná.

Audrey se upřeně dívala na deník a měla pocit, jako by někde na těch stránkách byly odpovědi na otázky, které až dosud nedokázala ani formulovat. Jako by existoval nezměrný rozdíl mezi životem, který si pro sebe představovala, a životem, jenž ve skutečnosti prožila.

Jak může dojít k tomu, přemítala Audrey, že jste na konci svého života a máte pocit, že jste sotva začali?

Napadalo ji tolik věcí, které by změnila, kdyby dostala druhou šanci. Ale tak život nefunguje. To Audrey věděla. Svoje šance už měla a teď bylo příliš pozdě. Bulka v prsu se o to postarala.

Kdyby přistoupila na navrhovanou léčbu, možná by se jí podařilo prodloužit čas, který jí podle její onkoložky zbýval. Možná by mohla přežít dvaadvacet měsíců, nebo třeba i čtyřiadvacet. Ne pouhých osmnáct, které jí slíbili. Audrey však měla důvod k odmítnutí chemoterapie. A žádné přemlouvání ze strany Lily, Jess, vnuček ani onkoložky ji nedokázalo přimět, aby své rozhodnutí změnila.

Audrey zavřela deník a přitiskla si ho k hrudi. Bylo příliš pozdě na to, aby ve svém životě napravila tolik věcí, které se pokazily. Edwardovu předčasnou smrt, žal, jenž museli všichni prožít, odcizení Lily a Jess, dcer, které nedokázala smířit. Audrey už vlastně ani pořádně nevěděla, zda se smířila s rozepří svých dcer jako se záležitostí, s níž se nedá nic dělat, nebo se bála celou věc zkoumat příliš do hloubky, protože se děsila, co by objevila až na dně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kéž bych ti to dokázala říct.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.