Kéž by to naši četli

Kéž by to naši četli

PHILIPPA PERRYOVÁ

The Book You Wish Your Parents Had Read
(and Your Children Will be Glad That You Did)

Text copyright © Philippa Perry, 2019

The author has asserted her moral rights. All rights reserved

Translation © Eva Slámová, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-686-5

Předmluva

Toto není knížka přímo o rodičovství.

Není to detailní popis toho, jak učit na nočník nebo jak dítě odstavit.

Je to kniha o tom, jaký vztah s naším dítkem máme, co brání našemu vzájemnému propojení, i o tom, co to může zlepšit.

Je to kniha o tom, jak nás vychovali a jak nás to v rodičovství směruje, o chybách, které děláme – a zvláště pak o těch, které jsme nikdy dělat nechtěli.

Nenajdete v ní spoustu rad, triků či nadstandardních rodičovských řešení. Občas vás může kniha i zklamat, naštvat… anebo z vás dokonce udělat lepšího rodiče.

Napsala jsem knihu KÉŽ BY TO NAŠI ČETLI jako úplně jiný rodič a z celého srdce bych si přála, aby ji moji rodiče už měli přečtenou, když jsem byla dítě.

Úvodem

Nedávno jsem sledovala show „Na stojáka“, ve které komik Michael McIntyre jmenoval jen čtyři věci, které je potřeba dělat s našimi dětmi: obléknout je, nakrmit je, umýt je a dát je spát. Řekl, že než měl děti, měl utkvělou představu, že být rodičem znamená běhat po loukách a užívat si pikniky. Ale ve skutečnosti jsou to jen tyto čtyři základní věci, do kterých se své děti dennodenně snažíte dotlačit. Publiku připadalo dost vtipné, když popisoval jak přesvědčit děti, aby si nechaly umýt vlasy, obléknout kabátek nebo si dát kousek zeleniny. Smáli se rodiče, možná i rodiče jako jsme my, kteří tam byli také. Být rodičem^1 může být dost náročné. Může to být nudná, skličující, frustrující, namáhavá a zároveň nejzábavnější, nejradostnější, skvělá a láskou překypující věc, kterou jste kdy zažili.

Když se zaseknete na detailech o plenkách, dětských nemocech, záchvatech vzteku (batolat i teenagerů), nebo po celém dni v práci přijdete domů a opravdová práce vás teprve čeká v podobě vyškrábání banánu z prasklin v dětské sedačce, případně přijde ze školy další pozvánka, pak může být v tu chvíli těžké opájet se pocitem, jak výborným rodičem jste. Tato kniha vám vykreslí, jak vychladnout a promyslet si, na čem opravdu záleží a co je nepodstatné a co můžete udělat pro to, aby vaše dítě bylo tou osobností, kterou být může.

Základním kamenem rodičovství je vztah, který si budujete se svým dítětem. Kdyby lidé byli rostlinami, vztah by byl hlínou. Vztah podporuje, vychovává a umožňuje růst – nebo tomu brání. Bez vztahu, o který by se mohly opřít, ztrácí děti bezpečnou půdu pod nohama. A vy chcete, aby váš vztah s dítětem byl zdrojem jejich síly – a jednou i zdrojem síly pro jejich děti.

Jako psychoterapeut si povídám i naslouchám lidem, kteří bojují s různými úhly pohledu na rodičovství. Díky své práci sleduji, jak se vztahy stávají nefunkčními – a také vidím, co je opraví, aby znovu fungovaly. Účelem této knihy je podělit se s vámi o to, co ve vztahu rodič – dítě skutečně funguje. Kniha zahrnuje také to, jak pracovat s city – vašimi i jejich – jak vás sladit s vaším dítětem tak, abyste mu lépe porozuměli a pokusili se s ním raději o opravdové propojení, než se zasekli v nějakých rodičovských konfliktních vzorech či ústupcích.

Dívám se na rodičovství z dlouhodobého hlediska nejen jako na ´rady a návody´. Zajímá mě spíš, jak můžeme s dětmi dobře spolupracovat než s nimi manipulovat. Tato kniha vám dodá odvahu podívat se na zkušenosti z vašeho dětství, takže budete moci dál předat to dobré, co jste si ve výchově prožili, a potlačit ty méně motivující situace. Podíváme se také na to, jak můžeme zlepšit všechny naše vztahy tak, aby se v nich dětem dobře vyrůstalo. Zaměřím se i na to, jak naše postoje v těhotenství souvisí s naším budoucím poutem s dítětem, na to, jak s kojencem, dítětem, dospívajícím či dospělým dítětem můžete mít vztah, který je zdrojem síly pro ně a zadostiučiněním pro vás. A s tím související o dost menší množství vztekání při oblékání, jezení, umývání a spaní.

Tato kniha je pro rodiče, kteří nejenže milují svoje děti, ale také by rádi byli svými dětmi milováni.

1 Když použiji slovo rodič, myslím tím někoho, kdo je zodpovědný za děti, které mu patří. Ať už biologicky, svěřené nebo jako děti někoho hodně blízkého – z rodiny nebo od přátel. Jinými slovy rodič by mohl být zaměnitelný s biologickým rodičem. Někdy používám slovo pečovatel – toto může znamenat jak rodič, tak také náhradní rodič, nevlastní rodič, placená či neplacená výpomoc nebo někdo, kdo přebírá zodpovědnost za dítě.

ČÁST PRVNÍ

Odkaz vašich rodičů

Tohle klišé je prostě pravda: děti nedělají to, co my jim řekneme, aby udělaly – ony dělají to, co děláme my. Než vůbec začneme posuzovat chování našich dětí, je dobré – možná až zásadní a spravedlivé – podívat se nejdříve na jejich nejbližší vzory. A jedním z nich jste vy.

Celá tato část je o vás, protože právě vy budete mít na své dítě nejvýznamnější vliv. Dám vám pár příkladů, jak může minulost působit na budoucnost právě ve vztahu s vaším dítětem. Řeknu vám také to, jak v nás může dítě vyvolávat dávné emoce, které poté vy, ve snaze sami se s nimi poprat, necháte nekontrolovaně propuknout. A také se podívám na to, jak důležité je přesvědčit vaše vnitřní já, aby neposílalo do dalších generací zbytečné věci, které vám vadily už jako dítěti.

Minulost se vrací a zraňuje nás (i naše děti)

Dítě potřebuje vaši vřelost a oddanost, fyzický dotyk, vaši fyzickou přítomnost, lásku i mantinely. Potřebuje si hrát s lidmi různého věku, konejšit a také prahne po spoustě vaší pozornosti a času. A to je vše? No, tak to je v pohodě: to bychom tady mohli skončit. Jenomže nemůžeme, protože nám tyhle krásné plány vždycky něco kazí. Třeba váš život vám je kazí: zvláštní okolnosti, péče o dítě, peníze, škola, práce, nedostatek času a vytíženost……a tohle, jak jistě dobře víte, není konečný výčet „kaziplánů“.

Největším „kaziplánem“ je často právě to, co nám bylo vštěpováno, když jsme sami byli ještě dětmi. Když se nepodíváme na to, jak jsme byli sami vychováni a na důsledky toho všeho, tak se to vrátí teď, aby nás to zranilo. Možná už jste se někdy přistihli, jak mezi řádky připouštíte: „Pusu jsem sice otevřel já, ale vyšla z ní slova mé matky.“ Je to samozřejmě úplně v pořádku, pokud to byla slova, která vám dala pocit bezpečí a lásku. Ale bohužel často to jsou slova, která způsobila přesný opak.

Dalšími významnými „kaziplány“ jsou nedostatek sebedůvěry, vlastní pesimismus, naše vlastní obranná zeď, která k nám nepustí naše city, a také náš strach, že nás naše city ovládnou. Anebo – to nám na dětech vadí nejvíce – naše očekávání a strach o ně. My jsme ovšem jen článkem v řetězu, který se táhne tisíciletími nazpět a také do daleké budoucnosti.

Dobrá zpráva je, že se můžete naučit každý článek řetězu natvarovat tak, aby to zdokonalilo život vašeho dítěte a jednou i jeho dětí. A můžete začít teď hned. Nemusíte opakovat všechno to špatné, co se dělo vám – můžete zahodit ty věci, které jsou vám k ničemu. Pokud jste rodič, nebo se jím chystáte být, můžete si skříňku vašich dětských pocitů otevřít a nahlédnout do ní, dopodrobna prozkoumat, co se stalo vám a jak jste se v tom cítili, jaké pocity z toho máte teď, a až s tím zkoumáním skončíte a budete si jisti, že jste si obsah skříňky podrobně prohlédli ze všech stran, zavřete do ní zpátky jen to dobré, co se vám bude hodit.

Jestliže jste v dospívání byli respektováni a oceňováni jako jedinečná osobnost, která byla stále zahrnována upřímnou láskou, dostávalo se vám pozornosti a měli jste pevný a dobrý vztah s členy vaší rodiny, dostali jste do života návod k vytvoření dobrých a funkčních vztahů. Pak to znamená, že můžete do vaší rodiny i společnosti přispět něčím opravdu pozitivním. Pokud je to váš případ, cvičení na poznávání skříňky pocitů vašeho dětství nebudou tak bolavá.

Pokud jste ovšem takové dětství neměli – což je asi případ většiny z nás – může pro vás být takový pohled zpátky do značné míry nepříjemný. Je zásadní, abyste si uvědomovali, jak bylo vám, když jste se cítili špatně, a tím našli všechny způsoby, které vám umožní tento špatný pocit přestat předávat dalším generacím. Hodně z toho, co jsme v rodinách podědili, je uloženo až příliš hluboko v našem podvědomí. A tak je někdy dost těžké rozeznat, jestli reagujeme právě na to, jak se chová naše dítě, anebo jestli jsou to naše vzorce z dob dávno minulých.

Následující příběh vám pomůže dokreslit, jak to myslím. Řekla mi ho Tay, milující maminka a zkušená psychoterapeutka, která také školí jiné terapeutky. Zmiňuji obě její role proto, abych vám ukázala, že i jedna z nás, která o těchto věcech ví a vždy vše dělá s dobrým úmyslem, se může zamotat do časového klubíčka svých citů a zjistit, že reaguje víc na svoji minulost než na to, co se děje tady v přítomnosti. Její příběh začíná, když téměř sedmiletá Emily, dcera Tayi, zavolala na maminku, že nemůže slézt z průlezky a že by potřebovala pomoci dolů.

Řekla jsem jí, ať sleze, a když volala, že nemůže, strašně mě to rozzlobilo. Myslela jsem si, že si ze mě utahuje – mohla normálně sama slézt. „Slez teď hned!“ zakřičela jsem na ni.

A ona nakonec slezla. Pak se mě snažila chytit za ruku, ale já jsem byla pořád tak naštvaná, že jsem ji odmítla. Byla z toho mrzutá.

Když jsme přišly domů a udělaly si společně čaj, konečně se uklidnila. A já si to celé shrnula jen do – „Bože, s dětmi je kříž!“

Asi za týden jsme byly jsme v ZOO a tam byla další průlezka. Když jsme se na ni spolu dívaly, cítila jsem se trošku provinile. I Emily to připomnělo příhodu z minulého týdne, protože se na mě podívala skoro vystrašeně.

Zeptala jsem se jí, jestli by si chtěla na průlezce pohrát. Tentokrát jsem místo sezení na lavičce a civění do telefonu stála u průlezky a sledovala ji. Když měla pocit, že zase nemůže dolů, natáhla ke mně ruce, abych jí pomohla. Já jsem ji tentokrát neokřikla, ale jen jsem jí pomohla. Řekla jsem: „Dej jednu nohu sem a druhou tam, tady se chytni a uvidíš, že to zvládneš úplně sama.“ A zvládla.

Když slezla, zeptala se mě: „Proč jsi mi minule nepomohla?“

Zamyslela jsem se a řekla: „Když jsem byla malá, chůva se o mě starala jako o princeznu, všude mě přidržovala a pořád mi říkala, ať jsem opatrná. Měla jsem pocit, že nejsem schopná zvládnout nic sama a vůbec jsem si nevěřila. Nechci, aby se ti to stalo také, a proto jsem ti posledně nechtěla pomoci. Byla jsem na sebe naštvaná a vylila si to na tobě, to nebylo fér.

Emily se na mě podívala a řekla: „Aha, myslela jsem si, že tě nezajímám.“

„Ne, ne,“ řekla jsem. „Zajímáš mě, ale v tu chvíli jsem nepoznala, že se zlobím na svoji chůvu, a ne na tebe. Mrzí mě to.“

Pro nás všechny je snadné rychle soudit a nepřemýšlet, jestli se jedná o to, co se děje tady a teď, nebo jestli se spouští nějaká minulá vzpomínka.

Ale když cítíte vztek – nebo jakoukoli tíživou emoci jako zášť, zklamání, závist, znechucení, zmatek, podrážděnost, hrůzu, strach a podobně – jako odezvu na něco, co vaše dítě udělalo nebo požadovalo, je dobré ho brát jako varování. Ne jako varování, že vaše dítě dělá něco špatně, ale že váš vztek rozbrnkává struny vaší vlastní minulosti.

Většinou tyto vzorce fungují takto: Když na své dítě reagujete zlostí či jinou přehnanou emocí, je to proto, že jste si našli cestu, jak bránit sami sebe před pocity, které jste ve stejných situacích měli vy v jejich věku. Jejich chování spouští vaše pocity zoufalství, nenaplněné touhy, osamělosti, žárlivosti a pocity zbytečnosti z minulosti, a to vás děsí. A tak nevědomky volíte jednodušší řešení: Než byste se vcítili do pocitů vašich dětí, raději zvolíte přímější cestu naštvanosti, frustrace a paniky.

Když jsou tyto pocity vyvolávány opakovaně, zasahují i do dalších generací. Moji matku vždycky štvalo, když děti při hrách ječely. Všimla jsem si, že jsem se také dostávala do stavu určité podrážděnosti, když bylo moje vlastní dítě hlučnější, a to i v případě, že si jen hrálo. Chtěla jsem zjistit víc, a tak jsem se jí zeptala, co by se tenkrát stalo, kdyby si jako dítě hrála hlučně. Řekla mi, že její otec – můj děda – měl přes padesát, když se ona narodila. Často trpěl bolestmi hlavy a všechny děti musely chodit po domě po špičkách, aby neměly průšvih.

Možná se bojíte, že když se budete více pitvat v tom, proč vás vaše dítě rozčiluje, budete se cítit ještě hůř. Ale pravdou je, že jakmile si sami pojmenujeme tyto nežádoucí pocity a najdeme pro ně jiné příběhy – ve kterých za ně nemůže naše dítě – nebudeme vinit naše děti, když je vyvolají. Pokud se vám to podaří, pošlete méně negativních emocí do generace svých dětí. Vždycky si asi nevzpomenete, jaká situace z minulosti pocit vyvolala, ale to neznamená, že se nic nestalo. Možná bude chvíli trvat, než se vám ta situace vybaví.

Problémem může být také to, že jste možná měli jako dítě pocit, že vás má velmi rád někdo, kdo vás vlastně v lásce až zas tak neměl. Někdy jste se mu zdáli otravní, bylo to s vámi těžké, zklamali jste ho, nebyli jste pro něj až tak důležití, zlobili jste, byli jste neobratní a dělali hlouposti. Když vám to připomene chování vašich vlastních dětí, proces emocí se spustí a najednou křičíte a nadáváte, i když jste nic z toho neměli v úmyslu. Stát se rodičem teď může působit až nezvladatelně. Přes noc se dítě stane tou nejnáročnější prioritou, která vás zaměstná na 24 hodin denně a sedm dní v týdnu. Pokud máte dítě, možná už jste zjistili, s čím se vaši rodiče museli poprat. Možná si jich o to víc vážíte, více se s nimi ztotožňujete nebo s nimi soucítíte. Vy se ale musíte také ztotožnit a soucítit se svým dítětem nebo dětmi. Čas, kdy přemýšlíte, jak jste se cítili jako batole či dítě v tom samém věku, jako je vaše dítě, ve vás může rozvinout schopnost vcítit se do svého dítěte. Pomůže vám to pochopit je a vnímat jejich pocity, abyste rozeznali, kdy se opravdu chovají tak nepřijatelně, že vás přinutí je od sebe odehnat.

Měla jsem klienta Oskara, který adoptoval osmnáctiměsíčního chlapečka. Kdykoli jeho synovi spadlo jídlo na zem nebo ho nedojedl, Oskar se na něj rozčílil. Zeptala jsem se ho, co se mu v dětství stávalo za to, že upustil nebo nedojedl jídlo. Vzpomněl si, že jeho dědeček ho klepnul přes prsty rukojetí nože a vykázal ho z místnosti. Jakmile se sám dotknul svých pocitů, které měl jako malý, když se k němu takto chovali, našel v sobě trpělivost pro své dítě.

Je snadné se domnívat, že naše emoce souvisí s tím, co se děje tady a teď a že prostě nejsou reakcí na to, co se stalo v minulosti. Tak si třeba představte čtyřleté dítě, které dostalo k narozeninám obrovskou hromadu dárků, a vy je natvrdo nazvete „rozmazleným“ jen proto, že jednu z nových hraček nechce půjčit ostatním.

Co se tu děje? Logicky to není jeho chyba, že dostalo tolik věcí. Můžete se naivně domnívat, že mu toho přece nedáváte tolik, a vaše nevole z té hromady se projeví zvýšením hlasu či bezdůvodným očekáváním toho, že už by snad mohlo být trošku dospělejší.

Jestliže se zastavíte a podíváte nazpět, protože vás zajímá, proč jste tím byli znechuceni, můžete najít něco ve svém čtyřletém já, co žárlí a snaží se soutěžit s vaším dítětem. Dost možná, že když vám byly čtyři, někdo vám řekl, že se máte podělit o něco, co jste chtěli mít jen pro sebe, anebo jste zkrátka nedostávali tolik dárků. A aby se vaše čtyřleté já necítilo smutné, vybijete si to na svém dítěti.

Stejné je to s nenávistnými anonymními emaily a negativní pozorností, kterou média věnují někomu slavnému. Čtete-li mezi řádky, zjistíte, že to více méně znamená pořád to samé – Není to fér, že ty jsi slavný a já ne. Není až tak neobvyklé žárlit na vlastní děti. Ale pokud žárlíte, musíte to ovládat, a ne za to peskovat děti. Oni tu rodičovskou odrhovačku vážně nepotřebují slyšet pořád dokola.

Celou knihu jsem prošpikovala návrhy na cvičení, která vám mohou pomoct lépe pochopit, o čem mluvím. Pokud vám nebudou k užitku, nebo je toho teď na vás moc, klidně je přeskočte. Možná se k nim vrátíte, až na ně budete lépe připraveni.

Cvičení: kde se ta emoce vzala?

Až příště budete vzteklí na dítě (nebo to bude nějaká jiná z výčtu negativních emocí), nereagujte bezmyšlenkovitě, ale zkuste se zastavit a sami sebe se zeptat: Patří tento pocit k této situaci a mému dítěti? Jak to zastavím, abych se na to mohl podívat z jiného úhlu?

Dalším dobrým způsobem, jak se zastavit před tou primární reakcí, je říci: „Potřebuji si chvilinku promyslet, o co tu jde.“ A zatím se uklidnit. I když vaše dítě potřebuje nějaké poučení, je lepší to udělat v klidu. Kdybyste to udělali ještě před tím, než se uklidníte, uslyší vaše dítě jen váš hněv a ne to, co se mu snažíte vysvětlit.

Tento druhý typ cvičení si můžete zkusit, i když ještě nemáte děti. Jen si všimněte, jak často jste naštvaní, pokrytečtí, rozhořčení, zmatení nebo se možná cítíte odkopnutí, nejistí nebo vyčlenění. Prozkoumejte vzorce svých reakcí. Zaměřte se na to, kdy jste tuto emoci cítili poprvé a sledujte ji zpět až do vašeho dětství, až do toho bodu, kdy jste začali takto reagovat. Pak možná pochopíte, co znásobilo vaši reakci natolik, že se z ní stal návyk. Jinými slovy, vaše reakce se ve vás stala tak automatickou, že se odráží i v současných situacích.

Napravení křivdy

V ideálním světě by nás něco zastavilo už v okamžiku, kdy by se blížil výbuch nějaké nežádoucí emoce. Nikdy bychom na naše dítě nekřičeli, nezastrašovali jej a ani bychom nechtěli, aby ze sebe mělo špatný pocit. Ne, není reálné si myslet, že bychom se takhle chovali pokaždé. Vraťme se k Taye – to je zkušená terapeutka a stejně se rozzlobila na své dítě, protože si myslela, že to souvisí jen s přítomností. Ona ale udělala něco, co bychom se měli naučit všichni, zahojila raněné city = napravila křivdu. Křivdy – pocity, které vznikají, když někoho špatně pochopíme, neprávem odsoudíme, když někomu ublížíme – jsou v každém důležitém, důvěrném i rodinném vztahu. Křivda ale není to podstatné. Daleko důležitější, to, na čem skutečně záleží, je její napravení.

Jedním ze způsobů, jak napravit křivdy ve vztahu, je bezpochyby zaměřit se na své reakce. Tedy rozpoznání toho, co reakci vyvolalo a schopnost změnit její průběh. Pokud už je vaše dítě dostatečně velké na to, aby porozumělo omluvě, můžete to udělat stejně, jako když se Tay omluvila Emily. I když si uvědomíte, že jste se k dítěti nezachovali správně před několika týdny, stejně mu můžete říct, že to byla chyba. Když totiž rodič napraví křivdu, může to pro malé i dospělé dítě znamenat opravdu mnoho. Podívejme se, co si Emily v sobě nesla. Myslela si, že mamince na ní nezáleží. Jaká to pro ni byla úleva, když zjistila, že se maminka o ni zajímá, že tomu jen chvíli nerozuměla.

Jedna maminka se kdysi zeptala, jestli není nebezpečné se dětem omluvit. „Copak nepotřebují, abyste měli vždycky pravdu proto, aby se cítili v bezpečí?“ zeptala se mě. Ne! To, co děti opravdu potřebují, je, abychom byli opravdoví a přirození, ne dokonalí.

Zamyslete se nad svým dětstvím: chtěli po vás, abyste se cítili špatně, pochybovali sami o sobě anebo dokonce byli zodpovědní za špatnou náladu svých rodičů? Pokud ano, tak dobře víte, že nejjednodušší je zbavit se toho tak, že to přehodíte na někoho jiného. A tím hromosvodem se často stávají naše děti.

Instinkty dětem samy řeknou, že nejsme dobře naladěni nebo že se něco děje. Pokud ale předstíráme, že jsme v pohodě, pohřbíme jejich instinkt. Takže pokud předstíráme, že jako rodič máme vždy pravdu, výsledkem může být dítě, které se nepřiměřeně přizpůsobuje – nejen tomu, co říkáte vy, ale i tomu, co říkají druzí. Mohou se tak stát daleko zranitelnějšími vůči lidem, kteří s nimi nemají úplně čisté úmysly. Instinkt je hlavní součástí pěstování sebedůvěry, jejich schopností a inteligence. Takže je dobré jej v dětech neničit a nepotlačovat.

S Markem jsem se seznámila, když přišel na můj rodičovský workshop. Jeho žena Toni mi dala vědět, že se za mnou chystá. Tehdy byly jejich synovi skoro dva roky. Mark s Toni se kdysi domluvili, že nebudou mít děti. Ale když jim bylo kolem čtyřicítky, Toni změnila názor. Po jednom roce pokusů otěhotnět přirozeně a dalším, kdy zkoušeli umělé oplodnění, Toni otěhotněla.

Když si uvědomím, jak jsme se snažili, abychom měli dítě, překvapuje mě, jak zkreslené jsem měl představy o tom, jak to bude u nás s miminkem vypadat. Asi jsem si to zidealizoval z televize, kde děti zázračně spí v postýlce téměř celý den a málokdy pláčou.

Od té doby, co se Toby narodil, cítím se skleslý, nebo naštvaný anebo obojí. Jen se tak zmítám mezi těmito dvěma pocity. Štve mě, že se z nás vytratila spontánnost a flexibilita, že jeden nebo druhý celý den trčíme s dítětem doma.

A ani po dvou letech si život nijak zvlášť neužívám. S Toni už nemluvíme o ničem jiném než o Tobym, a když se snažím zavést hovor jinam, otočí se to během minuty zpět na dítě. Vím, že jsem teď za sobce, ale ani fakt, že si to uvědomuji, mi nijak nepomáhá, abych se cítil spokojenější. Upřímně – myslím, že žít s Toni a Tobym už moc dlouho nevydržím.

Požádala jsem Marka, aby mi popovídal o svém dětství. Řekl, že nemá moc náladu to se mnou probírat, protože to bylo úplně normální dětství. Jako psychoterapeut vím, že nemít náladu znamená, že si to jen nechtěl připustit k tělu. Nechtěl otevřít cosi ze své minulosti, co mu připomínalo právě rodičovství.

Zeptala jsem se tedy, co myslí slovem „normální“. Řekl, že když mu byly asi tři roky, jeho otec je opustil. A jak dospíval, navštěvoval ho táta méně a méně. Mark má pravdu: Tohle je bohužel normální. To ale neznamená, že jako malý to za normální považoval a sám v sobě neřešil, že se s tátou tak málo vídá.

Když jsem se ho zeptala na jeho tehdejší pocity související s tátovým odchodem, nemohl si je vybavit. Asi pro něj byly tak bolestivé, že se na ně raději snažil zapomenout. A snad by pro něj bylo jednodušší být jako jeho otec a opustit Toni a Tobyho než odemknout skříňku se svými nepříjemnými pocity z dětství. Řekla jsem mu, že si myslím, že je důležité tu skříňku skutečně odemknout a otevřít, protože jinak nebude schopný vcítit se do potřeb svého vlastního syna a jen na něj elegantně přehodí svoji bolest. Nebyla jsem si z jeho reakce úplně jistá, jestli rozuměl tomu, co jsem se mu snažila říci.

S Markem jsem se setkala až o šest měsíců později na jednom z dalších workshopů. Říkal, že trpěl depresemi. Ale protože to, co jsem mu řekla, nechtěl jen tak nechat být, začal chodit na terapie. Ke svému překvapení, jak se mi přiznal, skončil na křesle psychoterapeuta v slzách a naštvaný na to, že ho otec opustil.

Terapie mi pomohla přesunout ty pocity přesně tam, kde měly být – k odchodu mého otce – a přestal jsem přemýšlet o tom, jestli opustím svoji ženu a syna.

Netvrdím, že už se vůbec necítím znuděný nebo někdy i naštvaný, ale už vím, že ta zlost patří do mé minulosti. Prostě vím, že nepatří Tobymu.

Vidím teď smysl v tom, že zahrnuju Tobyho veškerou pozorností tak, aby se cítil dobře nejen teď, ale i v budoucnu. Toni i já ho obklopujeme láskou, aby ji mohl darovat, až bude starší, a aby znal její hodnotu. Já nemám se svým otcem vůbec žádný vztah, ale snažím se, aby Toby ode mě dostával to, co já jsem od svého otce nikdy nedostal, a že tak pokládáme základy skvělého vztahu.

Už vím, že to, co dělám, změnilo moji nespokojenost na naději a vděčnost. Cítím se být i znovu blíž k Toni. Zajímám se o Tobyho mnohem víc a trávím s ním více času, což uvolnilo Toni ruce natolik, že může řešit i jiné věci než stále jen syna.

Mark napravil na Tobym křivdu – svoji touhu ho opustit – tím, že nahlédl do své vlastní minulosti, aby porozuměl, co se děje tady a teď. A tak byl schopen změnit svůj postoj. Jako kdyby nešly odemknout dveře jeho lásky, dokud neodemknul i dveře svého trápení.

Jak spravit minulost

Před pár lety se mě zeptala jedna těhotná maminka, jakou jednu jedinou radu bych dala novopečenému rodiči. Řekla jsem jí, že ať už je dítě jakkoliv staré, určitě vám fyzicky připomene pocity, které jste ve stejném věku měli vy sami. Dívala se na mě docela zmateně.

Asi tak po roce, s batolátkem na klíně, mi ta stejná maminka řekla, že tenkrát vůbec nerozuměla, co jsem jí tím chtěla říct. Ale zapamatovala si to. A až když se ocitla ve své nové rodičovské roli, pochopila, že to dává smysl a že jí to pomohlo lépe se vcítit do potřeb svého dítěte. Samozřejmě si nevybavujete na vědomé úrovni, jaké bylo být dítětem, ale když víte, na co se máte zaměřit, tak se rozpomenete. A vaše dítě vám to bude připomínat stále.

Je běžné, že rodiče se od svých dětí odloučí zhruba ve stejném věku, ve kterém se oni sami odstřihli od svých rodičů. Nebo že se rodič citově odtrhne od svého dítěte právě ve stejném věku, ve kterém se on sám začal cítit osamělý. Mark je jasným příkladem toho, jak se jako dospělý nechtěl podívat do tváře pocitům, které mu jeho syn zrcadlil.

Možná byste chtěli před těmi pocity i svým dítětem utéct. Jenže když to uděláte, pouze předáte dál to, co udělali vám. Samozřejmě pošlete dál také spoustu dobrých věcí – všechnu tu lásku, kterou jste dostali – a bude to úplně v pořádku. To, co ale přece nechcete předávat dál svým dětem, je váš strach, nenávist, osamělost a zlost. Samozřejmě se najdou okamžiky, kdy ucítíte negativní emoce vůči svému dítěti či kolem něj. Úplně stejně jako když občas cítíte negativní emoci ke svému partnerovi, k rodičům, přátelům i k sobě samým. A když si to přiznáte, nebudete je tak často trestat za všechno, co ve vás tyto pocity vzbudilo.

Když jako Mark zjistíte, že nesnášíte svůj rodinný život, protože se cítíte upozaděni, může to být právě tím, že jste byli upozaděni jako dítě a nebyli dostatečně začleněni do života jednoho či obou rodičů. Někdy se tahle zlost může projevit spíše jako znuděnost anebo pocit oddělení od svého dítěte.

Někteří rodiče si myslí, že přeháním, když používám slova jako dezerce nebo zášť. „Nemůžu říct, že nenávidím své dítě!“ říkají. „Někdy jen chci, aby mi dalo chvíli pokoj, ale miluji jej!“ Beru slovo dezerce jako jedno z mnoha možných označení. Z té nejkrutější perspektivy se úplné fyzické odloučení od rodiny a odstěhování, tak jak to udělal Markův otec, jeví jako opravdový útěk. Já ale také považuji za útěk to, když se dítě snažíte odstrčit, když chce vaši pozornost, nebo když ne úplně posloucháte, když se vám snaží třeba ukázat obrázek (kterým se vám snaží říct, kdo ve skutečnosti je).

Znáte ten pocit, kdy se snažíte tak trochu zbavit svých dětí! Přejete si, aby déle spaly, aby si samy hrály ještě dřív, než to umí, aby vám nebraly váš čas. To je ten moment, kdy se snažíte nevcítit se do svého dítěte, protože vám to nějak bolestivě připomíná vaši vlastní minulost. A přesně kvůli tomu nejste schopni vzdát se svého času pro ně. Jasně, můžeme si říct, že je odstrkujeme kvůli tomu, že chceme alespoň kousek víc z našeho života – práce, kamarádi, FB, Instagram. Jenže my jsme tady ti dospělí. My jsme ti, kteří musí vědět, že oni jsou malí jen chvíli a jen chvíli nás tito človíčci potřebují víc, než my potřebujeme kamarády, sociální sítě či pracovat 20 hodin denně. A že když na chvíli tyhle věci odložíme, najdeme je tam, kde jsme je nechali – jen o pár let později.

Je těžké tomu čelit. Je těžké zastavit předávání toho, co jsme trochu nešťastně získali, dalším generacím. Je třeba si uvědomovat naše pocity a reagovat na ně než reagovat na cosi, čemu vlastně až tak nerozumíme. Když pak čelíme nějaké takové situaci, můžeme zpanikařit – například jako Markův otec – a utéct. To pak může vyvolat pocity selhání a studu. Když se to stane, přecházíme do útoku jen proto, abychom pocity zostuzení potlačili. Tím ale nic nespravíme. Nic nezměníme. Jen náš pocit selhání pošleme další generaci. Ale stud ještě nikoho nezabil. Když si uvědomíme, co se děje, můžeme náš stud změnit na hrdost, protože naše pocity nás dohnaly k tomuto chování, a my přijdeme na to, co se musí změnit.

Na čem opravdu záleží je, aby naše dítě bylo v pohodě a my s ním. Mělo by se cítit v bezpečí. Mělo by vědět, že s ním rádi trávíme náš čas. Ovšem slova, která to říkají, jsou jen malou částí toho všeho. Tou větší je naše láska a teplo, které dítěti dáváme, dotyky, dobrá vůle a respekt, který máme k jeho potřebám, pocitům, osobnosti i jeho názoru na svět kolem. Jinými slovy, musíme jim ukazovat, že je opravdu milujeme – a to nejen když spinkají ve svých postýlkách, ale hlavně když jsou vzhůru.

Jestliže máte neustále pocit, že potřebujete někam před dětmi zmizet, pak pravděpodobně potřebujete jen malou pauzu od vlastních pocitů z dětství, ne od dětí, které je ve vás vyvolávají. Pokud nechcete, aby se tyto pocity ve vás neustále dokola spouštěly, podívejte se se soucitem zpět na své dětství. Když to jednou najdete sílu udělat, snadno se pak smíříte s tím, jak po vás děti touží a jak vás potřebují. Samozřejmě občas potřebujete pohlídat děti a vyrazit si s partnerem či jinými dospěláky. Ale mějte stále na paměti, že by to nemělo vyvolávat napětí mezi vámi a vaším dítětem. Pokud je dítě v napětí pokaždé, když odcházíte, a vás to štve, vzpomeňte si, jak bylo ve stejné situaci vám, když jste byli takto malí.

Cvičení: Soucitné ohlédnutí do minulosti

Zeptejte se sami sebe, jaké chování vašeho dítěte ve vás vyvolává nevíce negativní reakci. Co se stalo vám jako dítěti, že jste se zachovali úplně stejně jako teď vaše dítě?

Cvičení: Dopis od vaší paměti

Zavřete oči a zkuste si vzpomenout na vaše nejranější vzpomínky. Může to být jen výjev, nebo jen pocit, nebo to má možná i příběh. Jaký z toho máte nejsilnější dojem? Jakou váhu měla vaše vzpomínka a jaký vliv to má na to, kým jste teď? Jaký vliv má vzpomínka na to, jak nyní vychováváte své dítě? Pamatujte si: Cokoli se při tomto cvičení objeví, buďte hrdí, že jste to objevili. Může to být strach z nějaké ostudy, který nyní způsobuje to, že vždy striktně lpíte na své pravdě …. třeba pokud jde o to, jak je všechno pro děti drahé. Je lepší to objevit a vyrovnat se s tím, než pod tíhou ostudy poníženě kormidlovat pryč a pokračovat v nastaveném chování.

Jak promlouváme sami k sobě

Jak jsem popsala na začátku této kapitoly, děti dělají to, co děláme my, místo toho, aby dělaly, co se jim řekne. Takže pokud se při nezdaru tlučete do hlavy, vaše dítě bude zodpovědně dělat to samé.

Jedna z mých nejranějších vzpomínek je, jak se maminka prohlíží v zrcadle a vyzdvihuje si sama pro sebe své nedostatky. Totéž jsem dělala před svojí bystrou pubertální dcerou já. O mnoho let později mi řekla, jak to strašně nesnášela. A já jsem ji poslouchala a vzpomínala, jak jsem to jako dítě neměla u své matky ráda.

Vzory jednání a chování, které podědíme, často vstupují do našich hovorů samých se sebou – speciálně pak, hledáme-li nějaká selhání. Téměř všichni máme v hlavě nějakou poznámku či komentář, na který jsme tak zvyklí, že už ani nevíme, k čemu patří. Ale ten vnitřní hlas může být pěkně štiplavý. Sem tam si asi říkáte věci jako: „To není nic pro mě!“ nebo „Nemůžeš hned každému věřit!“ nebo „Je to k ničemu, nejsem dost dobrá, měla bych to vzdát, vždycky to udělám špatně, jsem tlustá!“… Dávejte si dobrý pozor na tento svůj vnitřní hlas. Nejenže má obrovský vliv na váš současný život, ale také postihne život vašich dětí. Bude je to ovlivňovat a budou podle toho posuzovat sebe i ostatní.

Kromě toho, že tento negativní vnitřní hlas učí naše děti zbytečně soudit, zhoršuje naši špatnou náladu, snižuje sebevědomí a nutí nás cítit se nepříjemně. A je ještě jeden důvod, proč se zamyslet nad tím, jak sami se sebou mluvíte: zdá se, že tento vnitřní hlas předáváme našim dětem (stejně jako malý či velký nos). Chcete-li, aby vaše dítě mělo dostatek „prostoru pro štěstí“, nezaplňujte jim ho svým kritickým JÁ.

Dospěláky se stáváme díky našim zkušenostem z dětství – je to taková základní věc, díky které se my lidé posouváme vpřed – jen je těžké se správně vyvinout. Může se zdát těžké zastavit svůj kritický vnitřní hlas. Ale když si alespoň uvědomíte, že jste k sobě zrovna zbytečně kritičtí, poplácejte se po rameni. Jste totiž na správné cestě.

Elena je matka dvou dětí a prodává obrazy v galerii. Dobře si svůj negativní vnitřní hlas uvědomuje.

Většinou to dopadne špatně. Neměla bych do toho jít, protože to nebude fungovat…nebudu to umět…zklamu sama sebe. A tak jsem sama sebe odrazovala od různých věcí. A pak se kritizovala za to, že se krčím u země a jsem nepoužitelná. Říkala jsem si, že nemá smysl trvat na některých věcech, že nemám výdrž, nic mě nezajímá a nemám pro nic dost odborných znalostí. A už když to tu říkám nahlas, slyším v hlavě: „No, jéje, všechno je pravda!“

Cítím se provinile, když přemýšlím, od koho ty hlasy mohly přijít, protože mám svoji maminku opravdu moc ráda. Vždycky mě milovala a já se milovaná cítila. Jenže maminka je pesimista. Nikdy se na nic necítila dost dobrá a vždy byla velmi negativní. Je a vždycky k sobě byla tvrdá. Nikdy neuměla přijmout kompliment. Třeba na toto: „Výborné lasagne!“, odpověděla: „Málo chuti a až moc sýra.“

Nějak tu svoji NE – DOST – DOBRÁ vibraci přehodila na mě a moje sestry. Jsme živeny našimi nezdary a používáme je jako výmluvu, že nejsme dost dobré k ničemu, tak proč bychom se snažily. Jednou jsem dostala dvojku z francouzštiny a měla jsem pocit, že je konec světa.

Maminka se opravdu snažila být pozitivní, ale většinou to tak nevyznělo, vždycky přidala nějakou rýpavou poznámku. Na poslední zkoušce mých svatebních šatů jsem vyšla z kabinky a maminka jen nakrčila nos, koukla na mě ustaraně a řekla: „No, ano, v ten den D, s květinami, závojem a vším kolem by to mohlo být v pohodě.“ Nevědomky svojí úzkostí a pocitem méněcennosti naházela bahno na lidi kolem sebe.

Elena říká, že její máma má ve spoustě věcí pravdu navzdory svému mučivému vnitřnímu hlasu. Nechci z ní dělat odstrašující případ, ale měla si tak jako většina z nás dávat pozor na to, jak komunikuje sama se sebou, a hlavně na to, jak snadno její vnitřní kritika sebe samé může přeskočit na její dcery.

Když si dáte pozor na to, jakým vnitřním hlasem k sobě promlouváte, máte pak možnost se rozhodnout, co od svého vnitřního hlasu chcete slyšet. Elena se naučila se svým hlasem domluvit.

Opravdu bych to nechtěla předat svým dětem. Nechci, aby zažívaly stejný strach ze selhání jako já. Je to tak špatně.

Hádávala jsem se s tím, co hlas říká, a vždycky prohrála (a navíc tím ztratila spoustu času i energie). Až nedávno jsem zjistila, že nejlepší způsob je s ním prostě nemluvit. Odsekla jsem mu, jako by to byl neoblíbený kolega v práci: „Ano, máš nárok na svůj názor.“

Snažím se teď dělat věci, které mi můj hlas našeptává, že bych dělat neměla. Raději nutím sama sebe překonat strach, než bych ukázala svým dětem, že je špatné něco nezvládnout. Začala jsem zase malovat, i když mi můj hlas tvrdil, že to mám vzdát. Nehodnotím svoje výtvory, raději se snažím všimnout si toho, co se mi na nich líbí a co mě těší. A nečekaný pozitivní efekt to mělo nejen na moje malování, ale na sebedůvěru v celém mém životě.

Pokud oddělíme obsah od toho, co skutečně Elena udělala, bude vypadat asi takto:

1. Nejdřív je potřeba hlas rozpoznat.

2. Nenaslouchejte mu, nehádejte se s ním. Chovejte se k němu jako k obtížnému hmyzu. Jako k někomu, s kým nikdy není možné se domluvit. Mějte vždy nachystanou větu jako: „Ano, máš nárok na svůj názor.“

3. Rozšiřte svoji komfortní zónu tím, že budete dělat věci, o kterých váš kritický hlas říká, že byste neměli, a získejte tak sebedůvěru. Není to nic neobvyklého, když máte pocit, že se vaše vlastní pochyby mohou vplížit zpět.

4. Mějte na paměti, že existuje reálné nebezpečí, že svůj kritický vnitřní hlas předáte svým dětem. To je to, co vás přiměje to stále nosit v hlavě.

Cvičení: Jak odhalit vnitřního kritika

Připravte si na stůl tužku a papír a zapište si jakékoli kritizující myšlenky, které vás během dne napadnou. Poznáváte některé z nich ze své minulosti?

Myslete na něco, čeho byste chtěli dosáhnout a na jednotlivé kroky, které k tomu vedou. A teď si zkuste uvědomit, jak o této věci mluvíte sami se sebou. Říkáte i něco, co by vás od tohoto cíle mohlo odradit? Připomíná vám ten hlas něco jiného?

Dobrý nebo špatný rodič: nevýhoda posuzování

Tím pravým důvodem, proč čtete tuhle knížku, je, že se chcete stát tím nejlepším možným rodičem. Zkazit vám to může posuzování od vašeho vnitřního kritika i od ostatních lidí. To, jak posuzujeme sebe samotné jako rodiče, je náš velký strašák.

Nálepka dobrý/špatný rodič moc nepomáhá, protože oba jsou to extrémy. Není možné být pořád perfektně sladěný se svým dítětem. I ten nejlepší záměr může být v důsledku špatný. Ale protože nikdo nechce dostat nálepku špatného rodiče, budeme předstírat, že neděláme žádné chyby (byť je děláme všichni) jen proto, abychom ji neměli na čele.

Také kvůli nálepkám jako „dobrá máma“ a „špatný táta“ či naopak, se snažíme vyhnout všemu, co bychom mohli udělat špatně, abychom nedostali tu špatnou a necítili se ponížení. To znamená, že nezkoumáme ani nevybíráme ten nejlepší způsob, jak se sladit s dítětem anebo dokonce naplnit jeho emoční požadavky. Nepátráme po tom, jak s ním zlepšit vztah. Mohlo by to dokonce vypadat, že se před sebou samými snažíme schovávat věci, které bychom mohli dělat špatně, a ukazujeme jen ty, co jsou prvoplánově správné a díky nimž získáme nálepku „dobrý“ rodič.

Strach rodičů z toho, že si uvědomí, že si zvolili špatnou cestu, dětem moc nepomůže. Chyby – předstírání, že nám na pocitech našeho dítěte nezáleží anebo cokoli jiného, co se nám úplně nepovedlo – přestanou tolik vyčnívat, když změníme naše chování a budeme se snažit napravit křivdu. Ale nemůžeme napravit vůbec nic, pokud se stydíme natolik, že si nepřiznáme chybu, čímž se k nálepce „špatný“ ještě přičte hanba.

Pojďme se zbavit těch nálepek „dobrý“ a „špatný“ patřících matkám a otcům. Nikdo není jenom světec či hříšník. Mrzutý, ale spravedlivý a čestný rodič (většinou popsaný jako ten „špatný“) může být lepším rodičem než otrávený a rozčílený rodič, jenž se ukrývá za sladkým úsměvem. A tak, jak bychom neměli posuzovat sebe, neměli bychom posuzovat ani naše děti. Je to určitá úleva, když můžete někoho zastrčit do škatulky, polepit správnou nálepkou a zapomenout na něj. Jenže to není dobré ani pro nás, a hlavně ne pro tu osobu ve škatulce. Ničemu nepomůže, když dítě zaškatulkujeme jako dobré či špatné, nebo mu dáme jakoukoli jinou nálepku, se kterou bude jen stěží rozkvétat, například: „ta tichá, ten hlučný, ten neobratný“…

Lidské bytosti se stále vyvíjejí, především ty malinké. Je o dost lepší popsat, co vidíte a říct, čeho si vážíte, než jen obyčejně posoudit – zaškatulkovat. Takže místo – „V matice jsi dobrý!“ – raději řekněte – „Opravdu se mi líbilo, jak ses soustředil na to sčítání“. A třeba je lepší – „Jsem nadšená, jakou má ten obrázek myšlenku. Líbí se mi, že ten dům vypadá, jako by se usmíval. Vykouzlilo to úsměv i na mé tváři.“ – Namísto toho, abyste jen posoudili – „Moc hezký obrázek.“ Chvalte snahu, popište, co vidíte a cítíte, a podpořte svoje dítě bez posuzování a škatulkování. Popisování a nalézání nějakých netradičních věcí ocení práci dítěte daleko více než neosobní posouzení jako „hezký“. A je to rozhodně daleko účinnější než kritika. Když je celá stránka v písance naprosto šíleně naškrábaná, ale písmeno P je krasopisně vykresleno, vše, co potřebujete říct, je: „Líbí se mi, jak sis pohrál s tím P.“ Snad se vám příště budou líbit i další písmenka.

Cvičení: Už žádné posuzování

Namísto toho, abyste jen posoudili to, co děláte či vyrobíte, zaměřte se na to, čeho si ceníte na tom, co se vám povedlo. A vnímejte ten rozdíl…cítíte tu změnu? Tak například si raději řekněte anebo myslete – „vyplatilo se mi soustředit se na výrobu vlastního chleba“, než jen obyčejné – „můj chléb je výborný.“ Raději než – „jóga mi nejde“ – zkuste – „teprve jsem s jógou začala a od minulého týdne jsem se trošku vylepšila.“ Není to jen o slovíčkaření, nechci úplně zakázat slova „dobrý“ a „špatný“. Jde o to oslabit účinky posuzování a případné následky spíše zlehčit než zdůraznit. Méně tím ublížíte sobě i svým dětem.

Začala jsem psát tuhle knihu a soustředila se na vás, ne na vaše dítě. Protože to, co z dětí dělá ty jedinečné bytosti, kterými jsou (případně budou, pokud jsou ještě na houbách), je chaotický mix genů a prostředí, ve kterém vyrůstají. A právě vy jste hlavní součástí toho prostředí.

To, jak my vnímáme sebe a jak pečlivě si uvědomujeme to, jak reagujeme na naše děti, je klíčové pro naše rodičovství. Bohužel tyto aspekty velmi často přehlížíme, protože je pro nás daleko snazší posuzovat naše děti a jejich chování místo toho, abychom zkoumali, jaký vliv mají ony na nás a jaký vliv máme na oplátku my na ně. Nejsou to však jen naše reakce, co formuje vlastnosti a charakterové rysy našich dětí, je to také to, co vidí a v jakém prostředí vyrůstají.

Snad jsem vás přesvědčila o tom, že má smysl zkoumat, jak reagujete na emoce, které ve vás vaše děti vyvolávají. Uvědomujte si, jak mluvíte sami se sebou. Dávejte si pozor na vaše kritické vnitřní já. A hlavně – méně suďte – sebe, svoje děti i váš rodičovský přístup.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kéž by to naši četli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.