Michael Robotham

Vraky

Originální název: The Wreckage

Vydáno u Sphere, Londýn 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2019 Bookwrite Pty 2011

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those

clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance

to real persons, living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Martina Buchlová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9341-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9342-1 (mobi)

Pro Ursulu Mackenziovou

PODĚKOVÁNÍ

Vraky jsou založeny na mnoha skutečných událostech a dokumentech, ale všechny postavy jsou zcela smyšlené. Za mnohé vděčím několika skvělým novinářům a spisovatelům, kteří psali o světové finanční krizi a o Iráku. Čerpal jsem z jejich zkušeností a znalostí a snad se mi podařilo vytvořit fikci, která zní jako pravda.

Jako vždy bych rád poděkoval svým agentům Marku Lucasovi, Richardu Pineovi, Nicki Kennedyové a Samu Edenboroughovi a také svým redaktorům Davidu Shelleymu a Johnu Schoenfelderovi.

Za pohostinnost, přátelství i cenné rady děkuji Markovi a Sáře Derryovým, Martynu Forresterovi, Peteru Templovi, Johnathanu Margolisovi a Scottu Daltonovi. V neposlední řadě jsem velkým dlužníkem svojí milované ženy Vivien, která při vzniku tohoto kousku trpěla více než obvykle. I mé dcery se musely potýkat s mými výkyvy nálad a častou nepřítomností. Jednou jim to vynahradím.

Mám vás všechny rád.

KNIHA PRVNÍ

Mluvit pravdu v čase všeobecného klamu je revoluční čin.

George Orwell

„Zabil jsi někdy někoho?“

„Mnohokrát.“

„Měl jsi přitom strach?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Není těžké vzít někomu život, když ho tobě taky někdo vzal. Nejde o nějaké dosažení pomsty ani rozněcování nenávisti. A na oko za oko můžeš zapomenout. Rovnost je pro slabé a hloupé. Jde jen o stisknutí spouště… je to tak prosté. Jeden prst, jeden pohyb…“

„Kdo byl první?“

„Jedna školačka.“

„Proč?“

„To už si nepamatuju. Ale nikdy nezapomenu, jaké bylo ten den teplo, jak oslnivě zářilo slunce, jak na listech meruněk ulpíval prach. Zrovna byla meruňková sezóna. V té poslední chvíli se vždycky všechno zpomalí – auta, autobusy, hlasy na ulici. Všechno se utiší a slyšíš jen tlukot svého srdce a krev, která se tlačí do čím dál užších kanálků. Jiný takový moment neexistuje.“

„Proč ti říkají Kurýr?“

„Předávám vzkazy.“

„A zabíjíš lidi?“

„Lidé zabíjí každý den. Sestry vpichují jehly. Doktoři zastavují srdce. Řezníci porážejí zvířata. My tady děláme dobrou věc. Ty a ti ostatní budete slavní. Stvoříte den, který bude existovat navždy, datum, které nepotřebuje vysvětlení. Utvoříte historii. Změníte dějiny. Tyhle věci musí někde začít. Začínají myšlenkou. Začínají vírou.“

„Proč já?“

„Ostatní budou taky zkoušeni.“

„Budeš to natáčet?“

„Ano. Tady je zbraň. Nepokouše tě. Tohle je pojistka. Tady zatáhni dozadu a kulka se dostane do komory.“

„Nikdo mi neuvidí do obličeje?“

„Ne. Teď projdi těmi dveřmi. Už čeká. Sedí. Uslyší tě přicházet. Bude prosit. Neposlouchej, co říká. Přitiskni mu hlaveň k týlu a sundej mu kuklu. Ať se dívá do červeného světýlka u kamery, do té kapky elektrické krve.“

„Měl bych něco říct? Pomodlit se?“

„Nejde o to, co řekneš, ale o to, co uděláš.“

1

Bagdád

To nejdůležitější, co se Luca Terracini naučil jako zahraniční zpravodaj, bylo vyprávět příběhy očima někoho jiného. Druhá nejdůležitější věc byla, jak udělat špagety marinara z plechovky tuňáka a sušených čínských nudlí.

Samozřejmě se naučil i další věci. Většina z nich měla co do činění s přežitím ve válečné zóně: Nedávejte si schůzku s někým, komu absolutně nevěříte. Nevycházejte ven, dokud nezkontrolujete, že venku nekrouží podezřelá vozidla. Nepředpokládejte, že místo, které bylo ještě včera bezpečné, bude bezpečné i dnes.

Těmito bezpečnostními opatřeními se řídili všichni evropští reportéři žijící v Bagdádu, ale Luca si za ty roky přidal ještě pár vlastních – všechna se nakonec dala zúžit na tři hlavní nástroje k přežití: zdravou zbabělost, několik amerických stodolarovek všitých za manžety u kalhot a velmi dobrý smysl pro absurdno.

Ozývá se svolávání k první modlitbě. Vychází slunce. Lucu vzbudilo řinčení praček na prádlo, televizorů a klimatizací, které se všechny simultánně spustily. Vláda zajišťuje dodávku elektřiny jen na několik hodin, takže se všechny spotřebiče zapínají v nahodilou dobu, ve dne v noci, a utvářejí tak prapodivnou symfonii hudby a kovu. Luca si sundá tričko, nabere naběračkou vodu z lavoru a polije si jí hlavu. Z krátkého tmavého plnovousu mu kapky vody stékají přes hruď až ke genitáliím. Už teď je venku třicet stupňů, a jakmile se do zdi budovy opře slunce, ani zavřené okenice nedokážou udržet horko venku.

Usuší si vlasy a vybere si tenkou bavlněnou košili, jednoduchou a levnou. Obléká se jako Iráčan a snaží se jako Iráčan i znít. Nenosí zápaďácké boty ani sluneční brýle, které by působily moc cizokrajně.

Zasune ruku pod matraci, vytáhne malý poloautomatický revolver ráže devět milimetrů a zasune si ho do pouzdra schovaného na bedrech. V pracovně si vezme telefon z nabíječky a foťák s příslušenstvím. Vyjde z bytu, zkontroluje chodbu a vydá se k zadním schodům.

Za stolem ve vestibulu podřimuje hlídač.

„Sabáh al-chajr, Ahmed.“

Hlídač se se škubnutím probudí a natáhne se po své zbrani. Luca zvedne ruce s předstíraným strachem a hlídač se na něj zašklebí.

„Postaral ses, aby ve městě bylo bezpečněji, Ahmede?“

„Zneškodnil jsem dva tucty bomb.“

„Výborně. Jen je znovu nevracej do oběhu.“

Hlídač se zasměje a postaví se. Nad rozepnutým opaskem se mu vydouvá břicho.

Luca si vyndá mobil a zavolá Džamalovi.

„Kde jsi?“

„Dvě minuty od tebe.“

Podívá se z páskou poslepovaného okna. Výhledu na ulici brání skoro pětimetrová betonová stěna. Na dvou nejbližších křižovatkách jsou kontrolní stanoviště, která vyvolávají iluzi bezpečí. Luca si stejně jako pravidla pro přežití vytvořil i vlastní konfliktní metabolismus, naladil se na násilí. Když vybuchne mina, srdce už se mu nesnaží vyskočit z hrudi, a když mu nad hlavou zasviští kulky, nevrhá se k zemi.

Většina jeho kolegů je ubytována v zabezpečených hotelech nebo v Mezinárodní zóně (dříve Zelená zóna). Větší skupina jim dává pocit bezpečí, což je jen další iluze. Čisté povlečení, studené pivo, bezdrátový internet a satelitní televize – moderní nástroje pro moderní reportéry. Bombové útoky z minulého měsíce jim udělily zásadní lekci. První exploze zasáhla hotel Sheraton Ishtar, prorazila betonovou zeď a zanechala po sobě kráter hluboký skoro pět metrů a široký dvakrát tolik. Střepiny kovu a skla, které zaneřádily trávníky a dvorky rybích restaurací podél řeky, roztrhaly na kusy i auta.

O tři minuty později vybuchla bomba v hotelu Babylon a o šest minut později v hotelu al-Hamra. V Sheratonu zemřelo čtrnáct lidí, v Babylonu sedm a v al-Hamra šestnáct, včetně policisty, který se jednou Lucovi snažil sehnat novou baterku do mobilu.

Luca do hotelu dorazil ve chvíli, kdy byl obzor ještě zahalen do prachu a dýmu a ve vzduchu se vůně eukalyptových stromů míchala se sladkým zápachem spáleného masa. Ze sutin vyprostili dvě ženy. Jedna byla pokrytá prachem, po obličeji jí tekly čůrky krve, a když ji vyprošťovali, křičela: „Nechť bůh zničí vládu!“

Další obyčejný den v Bagdádu.

Lucovi se na mobilu objeví zpráva: Třicet sekund.

Venku.

Za chvilku před domem zastaví otlučená Škoda 130, za jejím volantem sedí mladý muž. Těsně za ní zastaví druhé vozidlo – Toyota Hilux – „stíhací vozidlo“.

Luca se přikrčí a běží k autu. Džamal šlápne na plyn v momentě, kdy se za Lucou zavřou dveře, a už objíždí hladkou betonovou bariéru. Toyota se pro případ, že by došlo k přepadení, drží těsně za nimi.

Stará škodovka je v Bagdádu klasika, čelní sklo má plné prasklin, na palubní desce je nalepený pruh koberce s vybledlými obrázky šíitských mučedníků. Pod kapotou vrní osmiválcový motor z Chrysleru 340 a na dveřích jsou přivařené železné pláty – neprůstřelnost po irácku. Džamal řídí, jako by jel závod v Le Mans, a obléká se jako gay kovboj do kostkovaných košil a džínů západního stylu. Před invazí studoval medicínu. V chaosu, který následoval, někdo ukradl univerzitní počítače a všechny záznamy shořely. Že má přírodovědecký titul a tři roky studia na lékařské fakultě, teď nemůže nijak dokázat.

Hilux za nimi řídí Džamalův bratranec Abú. Je starší, má ramena jako stodola, pod košilí poloautomatický revolver a na klíně brokovnici se zkrácenou hlavní. Za čtyři roky spolupráce prohodil Luca s Abúem jen něco málo přes tucet slov. Mluvení obstarává Džamal. Na rušných dopravních tepnách se oba vozy dotýkají nárazníky a společně kličkují mezi náklaďáky, dodávkami, mopedy a cyklisty.

„Došlo k další loupeži,“ prohodí Džamal.

„Kdy?“

„V noci. Zapálili banku.“

„Kde?“

„V Karrádě.“

„Chci tam zajet.“

„A co ta tisková konference?“

„Vládu ještě určitě nevytvořili.“ Luca napodobuje hlas bývalého předsedy vlády Ajáda Alávího. „ Dnes jsme se dostali o krok blíže k vzájemné dohodě. Zapomínáme na staré neshody a jednání vedeme v dobré víře. Chovám naši ústavu v úctě a věřím, že Irák dostane vládu, kterou si zaslouží.“

Džamal se zasměje. „Jednou přijde den, kdy tě z Iráku vykopnou.“

„Sliby, chyby.“

Džamal zavolá Abúovi do Toyoty. „Jedeme do Karrády.“

„Na jakou adresu?“

„Jeď za tím kouřem.“

Oba vozy objedou náměstí Firdaus a míří po zaprášené dvouproudovce na jih. Projedou kolem hliněných obydlí a s vyšlapanými cestičkami, které místy ohraničují barely obehnané ostnatým drátem.

Bagdád dřív připadal Lucovi cizí, ale teď už ho zvláštnosti toho místa nestraší. Změť jazyků, matoucí vůně a světlo barvy medu. Rozbil se autobus. Cestující stojí na chodníku a dohadují se s řidičem. Muži potahují z cigaret a utvářejí kouřové přízraky, které odnáší vítr. Ženy jsou křehké tajemné bytosti zahalené do černé s neurčitými těly a tančícíma očima.

Džamal si vezme žvýkačku, zapne rádio a začne do volantu vyklepávat rytmus místního popového hitu. S Lucou se za ty roky stali přáteli, ale jejich přátelství má své hranice. Luca nikdy nebyl u Džamala doma, nikdy nepotkal jeho ženu a jeho dva syny. Určití lidé se nesmějí dovědět, že Džamal a Abú pracují pro amerického novináře. Sunnité, šíité, povstalci. Tam číhá smrt. Zášť je jako irácký národní sport.

Před nimi k obloze stoupá kužel dýmu. Obyčejně je Karráda jedním z bezpečných útočišť, pulsuje pouličními prodavači a zeleň tam bije do očí. Teď je křižovatka uzavřená policejními a hasičskými vozy a po asfaltu se jako černí hroznýši táhnou hadice, vzdouvají se a vrtí. Některé jsou tak staré a opotřebené, že z nich voda místo na doutnající budovu stříká na zem.

Záwijská pobočka banky al-Ráfidajn je vybrakovaná a její okna lemují tmavé stíny od sazí, které se na bílých zdech roztékají jako řasenka královny krásy.

Džamal zaparkuje škodovku a Luca vyndá z batohu fotoaparát. Dá znamení Abúovi, který čeká u aut a kontroluje situaci zpovzdálí.

„Kolik už to je?“

„Šest za poslední dva měsíce.“

„A za rok?“

„Osmnáct.“

„Brzo už nezbydou žádné banky, které by se daly vykrást.“

Na druhé straně ulice se směje a postrkává skupinka pubertálních chlapců toužících po pozornosti. Postarší muž je napomene, aby dali najevo trochu úcty.

Siréna. Konvoj. Mezi hasičskými auty se proplétají armádní vozidla, která doprovázejí bílé policejní auto s modrými dveřmi. Auto zajede k chodníku, pod podvozkem mu rachotí kov. Luca poznává muže na sedadle spolujezdce: generál Chálid al-Uzrí, velitel státní policie. Dva uniformovaní strážníci se předhánějí, kdo první otevře dveře.

Al-Uzrí se postaví a protáhne se, propraská si páteř a zakroutí hlavou ze strany na stranu. Vznáší se nad ním cigaretový dým, jako by to byl jeho osobní mrak. Na sobě má černo-modré maskáče s baretem a na epoletách propletené kruhy a hvězdu. Mávnutím ruky odmítne nabízený deštník a prochází pod stříkající vodou. Na chvíli se zastaví, aby ocenil bankovní budovu, jako by se ji chystal koupit.

Z nitra budovy se vynoří vedoucí hasičů. Uniforma na něm vypadá příliš velká, jako by měl na sobě tátovo oblečení. Potřese si s al-Uzrím rukou a políbí ho na obě tváře.

„O co jsme přišli?“ zeptá se generál.

„Tři mrtví.“

„A peníze?“

„Jsou pryč.“

Generál si opráší vodu z rukávu a podívá se na Lucu.

„Vy jste fotograf?“

„Ano, generále,“ odpoví arabsky.

„Dnes pracujete pro policii.“

Luca si vymění s Džamalem rychlý pohled, ten zavrtí hlavou. Luca to ignoruje a následuje generála a hasiče dolů po rampě. Šlapají do černých olejnatých louží a obcházejí doutnající sutiny.

Velké vysunovací dveře se horkem ohnuly a zkroutily. Uvnitř leží dvě těla. Ochranka. Vypadají jako vyhozené figuríny, rozteklé a zčernalé. Ted zápach násilně nastartuje Lucovy smysly. Chce se mu zvracet. Ztěžka polkne a v žaludku se mu přelévá káva.

Al-Uzrí si přidřepne vedle mrtvých těl. „To protein,“ vysvětluje. „Když se pálí, lepí se vám na oblečení i na vnitřek plic.“

Chytí lebku a otáčí ji, jako by testoval zralost melounů u stánku na tržišti.

Ozve se jeden z jeho pomocníků: „Podle rozpisu tu mělo v noci být šest hlídačů.“

„Kde jsou ti ostatní?“

„Hledáme je.“

„Tihle muži byli zastřeleni. Vyfoťte je.“

Generál se postaví a jde dál. Otře si ruce do kabátu nejbližšího hasiče.

Těžké ocelové dveře od betonového sejfu výbuch jen mírně ožehl. Otevřít jdou lehce. Uvnitř nezůstalo nic kromě rozmlácené hliníkové schránky a pár amerických bankovek povalujících se v kaluži špíny.

Generál vyjde ze sejfu a míří k vnitřnímu schodišti.

Hasiči vyšší patra zpřístupnili pomocí žebříků.

„Unese mě to?“ ptá se al-Uzrí.

„Ano, pane.“

Ukáže na Lucu. „Běž první.“

Novinář vyleze po žebříku a překročí díru v podlaze. Stropem propadla záchodová mísa a přistála přímo ve dveřích. Luca se dívá za ni do dlouhé chodby s dveřmi do kanceláří po obou stranách. Rozteklé stolní počítače vypadají jako moderní sochy.

Velitel hasičů se zastaví před jednou kanceláří. Chvíli trvá, než Lucovi dojde, co má fotit. U kovového stolu sedí zčernalé tělo s pahýly místo rukou nataženými k rozbitému oknu. Spálený obličej je scvrklý a ztuhlý, těsně obepíná lebku, jejíž ústa jsou rozevřená ve výkřiku. Pod neobvykle bílými zuby vyčnívá nateklý jazyk.

Al-Uzrí obchází tělo a zkoumá ho ze všech stran. Jeho vodnaté hnědé oči jsou plné zájmu, ale není v nich žádné zděšení. Luca se trhaně nadechuje pusou.

„Tohle je jedno z ohnisek požáru,“ promluví požárník. „Někdo to tělo polil benzínem a ten pak rozlil přes chodbu až ke dveřím.“

Al-Uzrí si stoupne za zuhelnatělé tělo, vytáhne z kabátu malý švýcarský nůž a rozevře ho. Jistýma rukama přiloží čepel ke krku oběti a něco z něj odtáhne – lanko zaříznuté do kůže. Škrticí struna.

Kývne na Lucu, ten udělá další fotky.

Generál zavře nůž, zapálí si cigaretu a vyfoukne kouř ke stropu.

Z jeho očí nejde nic vyčíst. Žádné překvapení ani smutek. Luca už tenhle pohled viděl u vojáků, kteří byli svědky takových hrůz, že je už nic na světě nerozhází.

„Hrozná záležitost,“ prohlásí hasič. „Už jste viděl dost?“ Generál přikývne a promluví k Lucovi. „Doručte ty fotografie do mé kanceláře. Jsou majetkem irácké policie.“

Sleze po žebříku a vrací se stejnou cestou přes špinavé kaluže a nahoru po rampě. Zastaví se, jen aby si vytáhl z nosních dírek kousky vaty. Luca za ním vyjde ven, kde už se řidiči vracejí k autům a připravují se k odjezdu.

„Promiňte, generále, mám k té loupeži pár otázek.“ Velitel se otočí.

„A vaše jméno?“

„Luca Terracini – jsem americký novinář.“

„Máte skvělou arabštinu, pane Terracini.“

„Moje matka pocházela z Iráku.“

Al-Uzrí si zapálí další cigaretu a chrání ji před stříkající vodou. Chvíli si novináře zkoumavě prohlíží.

„Většina vašich kolegů nosí neprůstřelné vesty a pohybuje se ve skupině. Myslíte, že mít iráckou matku vás ochrání?“

„Ne, pane.“

„Možná máte velkou kuráž?“

„Ne, pane.“

Lucovi po zádech stékají pramínky vody. Mohl by to být i pot. „Manažera té banky mučili.“

„Vypadá to tak.“

„Víte, kolik bylo ukradeno peněz?“

„Ne.“

„Co se stalo s ostatními hlídači?“

„Možná pronásledovali ty lupiče.“

„Možná utekli s těmi penězi.“

Voda z poškozených hadic uhasila generálovu cigaretu. Zírá na promáčený nedopalek. „Dělat takové závěry by se nemuselo vyplatit.“

„Tohle je za poslední rok v Bagdádu osmnáctá bankovní loupež. Neznepokojuje vás to?“

Generál se usměje, ale koutky úst se mu pohnou jen velmi nepatrně. „Uklidňuje mě, že to někdo počítá.“

Dveře u auta má otevřené a motor běží. Dosedne na sedadlo spolujezdce a pohybem ruky dá řidiči znamení, že může jet. Kolona se dá do pohybu, proplétá se mezi hasičskými auty a přidává zvuk další sirény k městu, které jich je plné.

2

Londýn

Vincent Ruiz předpokládal, že míry na další nový oblek mu budou brát, až když bude ležet studený a nehybný na stole v nějakém pohřebním ústavu. Kdyby tomu tak bylo, asi by ho moc netrápilo, že mu zženštilý cizinec tiskne krejčovský metr ke koulím. Možná je váží. Všechny ostatní rozměry už si totiž dávno zapsal.

Emile si přehodí krejčovský metr kolem krku a poznamená si pár dalších čísel.

„Přeje si pán, aby mu kalhoty sahaly k hornímu okraji bot, nebo až k nártu?“

„Říkejte mi Vincent.“

„Ano, pane.“

Přiloží metr k Ruizově boku a nechá jeho konec spadnout k zemi, potom ho natáhne. „Uvažoval jste o manžetách?“

„Připlácí se za ně?“

„Ne. Máte na ně dostatečnou výšku. Malí muži by se jim měli vyhýbat. Doporučil bych necelé čtyři centimetry.“

„Dobře.“

Potom metr obtočí kolem Ruizova stehna. „Zarovnává se pán doprava, nebo doleva?“

„Rád to střídám.“

Emile zkroutí obočí jako paragraf.

„Prostě mi tam nechte hodně místa,“ pobídne ho Ruiz.

„Chci, abych tam mohl schovat erekci. Na té svatbě bude i moje bývalá žena a od rozvodu je čím dál víc sexy.“

„Dobře, pane.“

Ruiz si povzdychne a vzdá veškeré snahy vyloudit z Emila úsměv. Místo toho přemýšlí o svatbě své dcery. Claire se bude vdávat ani ne za týden a on by ji měl dovést k oltáři a „předat“ ji ženichovi. Včera večer mu volala a vyhrožovala, že se tam nechá dovést někým jiným, pokud nezačne následovat její pokyny.

„To je právě ono,“ řekl jí. „Nechci tě nikomu předávat, chci si tě nechat.“

„Moc vtipný, tati.“

„Myslím to vážně.“

„Budu se vdávat, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Mohl bych Phillipa nechat zatknout.“

„Je to právník, tati, ne zločinec.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

Emile zvedne svůj brokátový polštářek a odejde z místnosti. Ruiz si natáhne svoje obnošené manšestrové kalhoty a bavlněnou košili. Při zapínání zahlédne svůj odraz v zrcadle. Otočí se bokem a zatáhne břicho, narovná se v ramenou a prohlíží si svoji tělesnou schránku. Na chlapa, který zdolal šedesátku, to není špatné. Má na tachometru nějaké kilometry, ale to se dá předpokládat. Jeho doktor by samozřejmě nesouhlasil, protože jeho doktor je ten druh idiota, který předpokládá, že by lidi měli žít do sto padesáti.

Přehodí přes sebe bundu, poklepe si na kapsy a vytáhne plechovou krabičku plnou bonbónů. Odšroubuje víčko, hodí si jeden bonbón do pusy a ten mu začne hlasitě narážet do zubů. Před šesti lety přestal kouřit. Nahrazuje to cukrem. Kalorie místo rakoviny.

Když vychází od krejčího, provlékne se mu pod levou paží ruka a přitáhne ho k sobě. Nechá se od Claire políbit na tvář. Musí se trochu přikrčit, aby na ni dosáhla.

„Hotovo?“

„Hotovo.“

„Nebylo to tak hrozné, ne?“

„Nějaký cizí chlap mi vážil koule.“

„Emile je moc milý.“

„Je víc gay než kabelka plná duhy.“

Claire se zahihňá a přidá do kroku, aby mu stačila. Má tmavé vlasy a moc jí to sluší. Našlapuje na špičky jako baletka – její bývalá profese. Teď vyučuje na Královské akademii – mrzačí tam holčičky, které po snědení jednoho jablka vypadají jako těhotné.

„Fajn, tak nezapomeň, že zítra jdeme na večeři s Phillipovými rodiči. Přijedou vlakem z Brightonu. Pan Seidlitz nás pozval k sobě do klubu.“

Ruiz se zarazí. „Co to je za klub?“

„Neboj, tati. Nehraje golf.“

Seidlitz je ukrajinské jméno. Možná golf na Ukrajině moc neletí. Ruiz se na to vůbec netěší – stůl pro šest, zdvořilostní konverzace. Doprovod mu bude dělat Miranda. Jeho bývalá žena. Číslo tři. Chová se, jako by byli pořád svoji. Ruiz ví, že na tom je něco zásadně špatného, ale Miranda je ten typ exmanželky, který by si přál každý. Nízkonákladová. Zcela samostatná. Velmi elegantní. Když se rozvedli, nechtěla po Ruizovi nic než pár suvenýrů z jejich manželství a aby jí dovolil zůstat v kontaktu s Michaelem a Claire. Říkala, že pořád potřebují matku.

V průběhu několika posledních let spolu Ruiz a Miranda pravidelně končí v posteli – zcela uspokojivě fungují jako „kamarádi s výhodami“. Nabízejí si společnost, špetku romantiky a ten druh sexu, při kterém se zamlžují okna. Pravda, není to láska… alespoň ne úplně, ale je to lásce blíž než většina vztahů, které Ruiz kdy měl.

Claire se podívá na hodinky. „Mám sraz s Phillipem. Přijde dřív.“

„Proč?“

„Vždycky chodí dřív.“

„O důvod víc, proč si ho nebrat.“

„Ale, nech toho!“

Pošle mu vzdušný polibek, přeběhne ulici a nechá ho stát na rohu. Chtěl by za ní zavolat, aby ještě jednou uslyšel její sladký hlas.

Vdaná… už za týden. Připadá mu tak mladá. Už jí bylo třicet dva, ale Ruiz ji pořád vidí v culíčkách a s rovnátky. Její snoubenec je právník, pracuje pro investiční banku. Je tedy právník, nebo bankéř? Volí konzervativce, ale to dneska skoro každý.

Ruiz by si přál, aby tu byla Laura. Všechno tohle by milovala – připravování jídelníčku, vybírání květin, posílání pozvánek… Svatby jsou hlavně pro matky a dcery. Otec nevěsty se jen musí ukázat, dovést svou dceru k oltáři a předat ji jako při výměně vězňů.

Od Ruize se ani nečeká, že bude něco platit. Phillip se o všechno postará. Za měsíc si vydělá víc, než měl Ruiz jako detektiv inspektor za rok. Globální hospodářská krize se Phillipa ani nedotkla, zatímco Ruizovy důchodové fondy se snížily o polovinu. Jeho investiční poradce mu nebere telefon, to je vždycky špatné znamení.

Z kancelářských budov se začínají linout úředníci, mají po pracovní době, čeká je cesta domů. Ruiz se ve špičce snaží vyhýbat hromadné dopravě. Chtíč, chamtivost, plíživá závist, pýcha… při ranních a večerních jízdách metrem se odehrává celá plejáda patologického chování. Je to jako přelidňovací experiment, při kterém se místo krys používají lidé. Ruiz dává přednost svým vlastním vědeckým zkoumáním obnášejícím půllitr Guinnessu a stůl u okna, kterým může pozorovat slečny opouštějící kanceláře v těsných sukýnkách a letních blůzkách. Není starý prasák, ale obdivovatel ženské krásy. Coach & Horses na Greek Street bývala jedna z jeho oblíbených hospod v dobách, kdy tu ještě šéfoval Norman „Máš utrum“ Balon. Norman byl nejmrzutější hospodský v celém Londýně, známý obtěžováním svých hostů. Před pár lety šel do důchodu. Štamgasti mu provolávali slávu a tleskali ve stoje. Norman jim řekl, ať ztichnou a „utratí víc posraných peněz“.

Ruiz si položí půllitr na stůl, vyndá si zápisník a pročítá si věty, které si zapsal dnes ráno. Příběhy. Anekdoty. Popisy. Co je v důchodu, všechno si zaznamenává a snaží se si to zapamatovat. Nepovažuje se za spisovatele. Netouží po tom se jím stát. Jde spíš o to najít ta správná slova a uspořádat si myšlenky než ospravedlnit svoje chování nebo hodit něco za hlavu.

Čtyřicet tři let strávil jako policajt, třicet pět z toho jako detektiv. Jediné, co mu z toho zbylo, jsou příběhy: úspěchy, neštěstí, chyby a promrhané příležitosti. Některé stojí za přečtení. K jiným je lepší se nevracet.

Ruizovi chybí ta přátelská soudružnost policejního sboru, pocit smysluplnosti, smrad z cigaret a vlhkých kabátů. Byl to neskutečný svět, ale pořád byl skutečnější než ten skutečný, pokud to dává nějaký smysl. Významný. Frustrující. Ztracený.

Má před sebou tři prázdné půllitry. Venku se stmívá, ale v ulicích se pořád hemží turisté a večerní strávníci. Londýn mu připadá každým rokem víc a víc cizí. Nejen kvůli přílivu převážně japonských, amerických a východoevropských turistů. Město se mění. Stará doupata mizí. Dříve bezpečné ulice se stávají nebezpečnými. Srdce města začíná bít v jiném rytmu.

Ruiz si všimne dívky sedící o samotě u stolu v rohu restaurace. Má bledé oči, skoro průhledně modré stejně jako Ruizovy, ale zdá se, že toho viděly ještě víc než ty jeho. Je pěkná, ale má mrzutý obličej. Na sobě má legíny s leopardím vzorem, šněrovací boty a bílou romantickou nabíranou halenku. Uhlově černé vlasy má střižené po ramena, a když otáčí hlavou, jejich zvlněné konce se pohupují. Na někoho čeká.

S tužkou v ruce si pročítá noviny. Je to výtisk The Stage – divadelního magazínu. Prohlíží si stránku s konkurzy, hledá práci. Koukne se na hodinky, složí magazín a jde si na bar pro další drink.

Její nepřirozeně široké oči kmitají z obličeje na obličej, jako by rychle sbíraly informace nebo dávaly dohromady nějakou skládačku. Na stoličkách u baru sedí dva muži v oblecích, podle povolených kravat vypadají na juniorní manažery. Chtějí jí koupit drink, odmítne. Jeden z nich na ni pokyne ukazováčkem a ona přistoupí blíž.

„Vidíš,“ promluví, „právě jsem tě jedním prstem celou rozhýbal – představ si, co bych mohl udělat s těma ostatníma.“

Chvíli se jí ve tváři objeví rozpaky, ale hned potom hněv.

Vrátí se ke svému stolu a snaží se je ignorovat, ale oni ji následují.

„Proč si s náma nedáš drink?“

„Na někoho čekám.“

„A je i ona tak pěkná jako ty?“

„Ne, ale on je větší než ty.“

Jeden z nich jí sebere časopis a drží ho mimo její dosah. Ví, že ji chtějí zesměšnit tím, že se ho bude snažit získat zpátky, tak prostě jen sedí a čeká, až je to přestane bavit a časopis jí vrátí.

Ruiz všechno zaujatě pozoruje. Ta malá herečka se nenechá jen tak rozházet.

Objedná si další pivo a vrátí se ke svým poznámkám. Znovu se podívá do rohu až mnohem později. Přišel nějaký muž a teď s tou herečkou mluví. Možná je to její přítel. Je vysoký a uvolněný, na sobě má párající se rolák a špinavé džíny i boty.

Hádají se. Chytne ji za zápěstí a pokusí se ji zvednout na nohy. Vzápětí ji uhodí pěstí do obličeje. Rozmáchl se tak krátce, ostře a nečekaně, že nikdo v baru nestačil zareagovat. Dívka má tvář v dlaních a oči vytřeštěné šokem. Její přítel nad ní stojí se zaťatými pěstmi, je připraven udeřit znovu. To Ruiz nedovolí. Popadne mužovu zvednutou ruku, stáhne ji dozadu a zkroutí mu ji za zády.

„Možná by sis měl dovolovat na někoho ve svojí velikosti.“

„O co ti sakra jde?“

„Upřímně? Kdyby měla o padesát kilo víc, tak jste vyrovnaný a já můžu klidně sedět a koukat, jak ti nakope zadek.“

„Jdi do prdele!“

Ruiz vykroutí ruku o něco výš. Muž zaskučí a stoupne si na špičky. Dveře ven jsou jen tři kroky od nich. Čerstvý vzduch. Mokrý chodník. Ruiz muže přimáčkne k zaparkovanému autu a čeká, až se začne otáčet, určitě se bude chtít prát. V tu chvíli se objeví jeden z barmanů svírající ocelovou tyč. Muž o krok ustoupí. Něco zamumlá. Výhružku. Urážku. Ruiz neslyší, co říká, ale ví, že je v převaze. Situace se změnila. Muž na Ruize ukáže prstem, jako by si ho chtěl označit na později, a potom se vytratí. V baru mezitím někdo naplnil ručník ledem a herečka si ho teď přikládá k tváři. Ruiz ji koupí drink. Skotskou. Bez ledu.

„Tohle tě trochu uklidní.“

Pozoruje, jak se jí při polykání pohybuje krk.

„Já jsem Vincent.“

„Holly.“

„Chceš zavolat policii, Holly?“ Zavrtí hlavou.

„Ukaž mi tu tvář.“

Dá ručník s ledem na stranu. Jedna strana jejího obličeje je trochu nateklá. Bude tam mít modřinu. Její pohled sklouzne z Ruize a zastaví se na podlaze.

„Moje kabelka!“

„Jak vypadala?“

„Černá… s přezkama.“

Ruiz jí pomáhá s hledáním. „Co jsi v ní měla?“

„Peníze. Telefon.“ Zasténá. „Klíče.“

„Máš u někoho náhradní?“

„U přítele.“

Ruiz jí znovu přiloží ručník s ledem na tvář.

„Máš někoho, komu můžeš zavolat?“

„Nepamatuju si žádný telefonní čísla.“

„Možná už se tvůj přítel trochu uklidnil.“

Holly si půjčí Ruizův telefon. Hovor jde rovnou do hlasové schránky. Nechá mu vzkaz. Omlouvá se mu. Ona by se neměla muset omlouvat.

Ruiz jí koupí další drink. Holly si odhrne vlasy z obličeje a strčí si je za uši. Má přízvuk odněkud ze severu Anglie.

„Takže, ty jsi herečka?“

Holly si ho nervózně prohlíží přes okraj svojí skleničky. „Proč si to myslíš?“

„Viděl jsem tě číst The Stage.“

Pokrčí rameny. „Někdo to tady nechal.“ Ruiz přemýšlí, proč by mu měla lhát.

„Dělala jsem toho spoustu – servírku, recepční, umývačku nádobí, barmanku. Byla jsem dokonce i jezevec.“

„Jezevec?“

„Původně jsem měla být bobr, ale nenašel se ten správný kostým. Bylo to na veletrhu stavebních společností. Bobři dělají stavby ze dřeva, víš. Přehrady a tak.“

„Chápu tu souvislost.“

„Fajn. Tak to mi ji můžeš vysvětlit.“

Holly se poprvé za celou dobu usměje. Ruiz si všimne, že jí na řetízku kolem krku visí malý stříbrný medvídek. V nose i v uších má piercingy.

„Už tě tvůj přítel někdy dřív uhodil?“

Rozpolceně pokrčí rameny. „Takoví jsou všichni chlapi.“

„Jací?“

„Násilní.“

„Ne všichni muži jsou násilní.“ Znovu pokrčí rameny a změní téma.

„Co se ti stalo s prstem?“

Ukáže na chybějící článek na jeho prsteníčku. Bledý pahýlek končící těsně nad prvním kloubem vypadá, jako by na něm byla přeložená kůže.

„Ukousl mi ho krokodýl.“

„Nejsi moc dobrý lhář.“

„Ustřelili mi ho.“

„Jak se to stalo?“

„Takže mi věříš?“

„Jo.“

„Ustřelení je uvěřitelnější než ukousnutí krokodýlem?“

„Žijeme v Anglii, moc krokodýlů tady není.“

„Je to dlouhý a nudný příběh.“

„Nezní to moc nudně.“

„Byla to vysokorychlostní kulka. Schytal jsem jednu do nohy a jednu do ruky.“

„Byl jsi voják?“

„Detektiv.“

V obličeji se jí objeví znepokojení, ale stejně rychle zase zmizí. Začne nový rozhovor a skáče mezi tématy. Ruiz si připadá, jako by ho táhl motorový člun poskakující mezi vlnami. Je pozdě. Měl by se nějak rozhodnout.

„Co budeš dělat, Holly?“ Zavrtí hlavou.

„Máš, kam jít?“

„Ne.“

„Můžeš jít ke mně a někomu zavolat.“ Holly o tom chvíli přemýšlí. „Žiješ sám?“

„Ano.“

„Jsi rozvedený.“

„To je to tak vidět?“

„Jo.“

Venku se ochladilo a zvedl se vítr. Holly si oblékne výraznou červenou bundu z dřevěnými knoflíky a kapucí. Pořádně se zachumlá a čeká, než Ruiz sežene taxi, potom se sveze dovnitř.

Řidič poslouchá rádio. Večerní odpovědi s Brianem Noblem: „Hlasem pána Boha“.

Zatímco celá ekonomika se potýká s problémy, Mersey Fidelity dnes ohlásila rekordní zisky. Není pěkné vidět, že se našim bankám zase daří? Zaručili jsme se za ně, dali jsme jim půl bilionu liber v hotovosti, půjčkách, akciích, zakázkách – kvantitativním uvolňování – to všechno bez závazků, a teď sklízejí úrodu, zatímco my ostatní přehazujeme hnůj.

Vím, že Mersey Fidelity se s tou ekonomickou bouří vypořádala líp než většina našich bank, ale stejně se ptám: Proč neproběhl jediný soudní případ, jediné trestní řízení, jediná politická rezignace ani jsme neslyšeli omluvu od jediného bankéře? Příliš velké na to, aby zkrachovaly, a teď z toho těží. Telefonní linky jsou nažhavené. Co byste našim bankéřům poradili?

Taxík projíždí přes Piccadilly, Knightsbridge a potom po Old Brompton Road. Holly se přidržuje úchytu na dveřích a občas se ohlédne dozadu zadním oknem.

Ruiz bydlí v třípatrovém řadovém domku, v přízemí je obývák s kuchyňským koutem, v patře ložnice a po úzkém schodišti se jde do podkroví s pracovnou. Ten dům je pro něj příliš velký. Měl ho už před lety prodat a odstěhovat se, ale není ochotný opustit svoje vzpomínky.

Chodbu částečně blokuje jízdní kolo. Úplně nové, nepoužité. Jeho narozeninový dárek od Mirandy. Chce, aby se udržoval fit jezděním podél řeky. Tak to hodně štěstí.

„Dáš si kafe nebo čaj?“

„Něco silnějšího?“

Otevře láhev vína a nechá Holly, aby ho rozlila. Podá jí telefon.

„Nepamatuju si žádná telefonní čísla,“ řekne.

„Co tvoji rodiče?“

„Nežijí.“

„Přátelé?“

„Vlastně v Londýně nikoho pořádně neznám.“

Ruiz se posadí na gauč. Holly dává přednost podlaze.

Hýčká si svoji skleničku s vínem v obou dlaních.

„Když tě postřelili, myslel sis, že umřeš?“

„Ano.“

„To kvůli tomu kulháš?“

„Jo, kvůli tomu.“

„Co by se muselo stát, aby ses chtěl zabít?“

„Co to je za otázku?“

„Prostě otázka.“

„Viděl jsem až moc sebevražd.“

„A co kdybys měl strašné bolesti a umíral na nějakou hroznou nemoc?“

„Existují prášky proti bolesti.“

„Co kdyby tě zrazovala paměť? Trpěl bys demencí a nepamatoval si ani vlastní jméno?“

„Kdybych měl demenci, tak by mi to bylo jedno.“

„A co kdyby tě mučili kvůli nějaké přísně tajné informaci?“

„Žádné přísně tajné informace nemám.“

„A kdyby někdo držel v ruce granát a chystal se s ním vyhodit do vzduchu autobus? Blokoval bys ho vlastním tělem?“

„Kam na tyhle otázky chodíš?“

„Pořád o něčem přemýšlím. Jak ti jedno jediné rozhodnutí, i úplně nepatrné, může změnit život. Mívám vážně podivné sny. Jednou se mi zdálo, že mám penis. Znamená to, že jsem bisexuální?“

„Nemám tušení.“

Dolije Ruizovi víno a začne se prohrabovat jeho sbírkou DVD. Staré filmy.

„Jé, tenhle miluju.“ Zvedne Příběh z Filadelfie. „Katherine Hepburnová.“

„A Cary Grant.“

„Zbožňovala jsem ho v Chyťte zloděje.“

„Oblíbená hvězda starých filmů?“

„Alec Guinness.“

„Můj je Peter O’Toole.“

„Typický.“

„Co tím myslíš?“

Zavrtí hlavou. „A herečka?“

„Ingrid Bermanová.“

„Myslela jsem, že řekneš Grace Kellyovou. Zdá se mi, že chlapi mají radši blondýnky.“

„Tenhle chlap ne.“

V místnosti se udělalo teplo. Holly si rozepne bundu a nechá si ji spadnout z ramen. Blůza je prošívaná stříbrnou nití a korálky. Látka se jí napíná přes prsa a vypadá víc jako žena než jako dívka.

Co by tomu řekla Miranda, kdyby ho teď viděla? Řekla by mu, ať se přestane ztrapňovat a jde si lehnout.

Holly mu nalila další sklenku vína. Kolik už toho dneska vypil? Čtyři piva. Skotskou. Tři sklenky vína…

Ruiz zatřese hlavou, aby se mu přestala točit.

„Můžu ti připravit postel,“ řekne a cítí, jak se mu rozbíhají myšlenky. Prokluzují mu. Rozlévají se po úbočí hory a usazují se v údolí. Nohy mu tak ztěžkly, že s nimi nemůže ani hnout.

Holly sedí vedle něj na gauči a dává mu pod hlavu polštář. Vidí, jak se jí pohybují rty. Co to říká? Může to být sbohem. Nebo to může být promiň.

3

Londýn

Přes záclony prosvítá sluneční světlo. Ruiz otevře oči. Zaostří na strop, ve stínidle stropního světla vidí mrtvé moly. Má ucpanou pravou nosní dírku. V puse má pachuť, jako by mu tam umřelo nějaké malé zvíře. Překulí se na kolena, zasténá a cítí, jak jeho žaludek protestuje. Vidí vzor na koberci, kterého si nikdy předtím nevšiml. Možná na něj zapomněl. Znovu se mu zvedne žaludek a dokymácí se na toaletu, obejme mísu z obou stran.

S prázdným žaludkem se posadí a zády se opře o dlaždicemi obloženou stěnu. Třese se. Potí se.

Události minulé noci – ta dívka, cesta domů, láhev vína – co si pamatuje jako poslední? Dala mu pod hlavu polštář. Řekla, že je jí to líto. Co mu to podstrčila?

V umyvadle si vypláchne pusu a omyje si obličej studenou vodou. Pálí ho oči, ale chlad jim pomáhá. Podívá se do zrcadla a zamrká na sebe zarudlýma očima. Nepříjemná pachuť v ústech, toxiny v systému. Ze svých vlasů a oblečení cítí moč… Někdo se na něj vymočil. Její přítel se chtěl pomstít.

Vyjde nahoru po schodech. Někdo vytahal šuplíky a obrátil je vzhůru nohama. Něco hledal. Jejich obsah teď leží na zemi.

Co chybí? Foťák, policejní medaile, iPod od Claire (pořád ještě v krabici), nějaká eura, cestovní pas… Prolistuje šekovou knížku. Z jejího středu někdo vytrhl dva prázdné šeky. Chytré. Zkušené.

Měl by si udělat seznam. Ničeho se nedotýkat. Zavolat policii. A co potom? V následujících dvou dnech by sem poslali auto. Musel by podat výpověď. Už teď slyší, jak by se mu smáli. Všechny ty vtipy. To popichování. Detektiv inspektora Vincenta Ruize dostala holka, kterou si pozval domů. Budou si myslet, že to byla štětka nebo holka na sex po telefonu. Budou říkat, že Ruiz teď musí za sex platit, že je to ubohý starý úchyl.

Něco ho napadne. Vyjde po schodech nahoru do pracovny. Ze stolu někdo všechno smetl. Stránky jeho rukopisu jsou rozházené po podlaze. Neměl je očíslované.

Šuplíky jsou vypáčené. Jeden z nich byl zamčený celých dvacet let. Ruiz ví, co v něm bylo – Lauřiny šperky, její zásnubní prsten a starožitný hřebínek, který se v její rodině předával z generace na generaci. Když Laura věděla, že umírá, že jí ta nemoc proudí v žilách a roste v hrudi, napsala dvojčatům sérii dopisů – měly jim být předány k osmnáctinám, ke svatbě, k narození dítěte…

Jeden z těch dopisů měla Claire dostat ve svůj svatební den spolu s prsteny a hřebenem. Jeho obálka je teď roztrhaná na zemi. Dopis je zmuchlaný do kuličky. Malý pytlíček se šperky je pryč.

Ruiz zvedne zmačkaný dopis a snaží se ho narovnat. Jak ji chemoterapie okradla o energii, stávalo se Lauřino písmo méně čitelným, ale nic neškrtala ani neopravovala. Člověk asi přesně ví, co psát, když mu dochází čas.

Ruiz se donutí přestat číst. Ten dopis je pro Claire. Očima přelétne ke konci stránky, kde Laura posílá pusu. Papír tam poznamenala malá kulatá skvrna – spadlá slza namísto tečky.

Zvedne se v něm hněv. Hoří. Většina těch ukradených věcí se dá nahradit – fotoaparát, iPod a peníze –, ale ty šperky ne. Chtěl, aby Claire měla ten hřebínek ve svůj svatební den ve vlasech. Jak se říká, bylo to „něco starého“, co by se přidalo k něčemu novému, půjčenému a modrému. Ale jde o víc. Pro Ruize měl ten hřebínek význam. Laura ho měla ve vlasech, když se poprvé potkali na plese v Hertfordshiru v roce 1968. S vlasy spletenými do copu a připnutými vysoko na hlavě vypadala jako ukázkové květinové dítě.

Na začátku večera spolu tancovali, ale potom se Ruizovi ztratila v davu a následující čtyři hodiny strávil tím, že ji hledal. Bylo po půlnoci. Lidi začínali odcházet. Už přistavili autobusy, které je měly odvézt zpátky do Londýna. Ruiz uviděl Lauru postávat kousek od vchodu. Ukázala na něj a přivolala ho pohybem prstu. Ruiz se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že opravdu ukazuje na něj.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se.

„Vincent.“

„Já jsem Laura. Tohle je moje telefonní číslo. Pokud mi během následujících dvou dnů nezavoláš, Vincente, promrháš svoji šanci. Jsem hodná holka. Nespím s chlapama na prvním rande ani na druhým ani na třetím. Musíš mě okouzlit, ale stojím za to.“

Potom ho políbila na tvář a zmizela. Zavolal jí během následujících dvou hodin. A zbytek, jak se říká, už si každý domyslí sám…

Zvedne zápisník a začne psát seznam. Nejdřív zavolá do banky, aby nahlásil ukradené karty. Hlasový automat mu dá šest možností a potom dalších šest. Nakonec si od něj veškeré informace přebere dívka s indickým přízvukem. Podívá se na jeho účet. Jeden výběr proběhl těsně před půlnocí a druhý krátce po ní. Celkem tisíc liber. Také došlo ke dvěma nákupům online. Detaily mu nesdělí.

„Někdo z našeho oddělení podvodů vás kontaktuje, pane.“

Ze slunečního svitu ho rozbolí hlava. Jak by tu holku mohl najít? Tu herečku. Její přítel je buď musel sledovat, nebo mu Holly zavolala. Možná obojí.

Ruiz zvedne svůj telefon a nechá opakovat poslední vytáčení. Poslední číslo, které volala, byl mobilní telefon – možná jejího přítele.

V telefonu se ozve mužské zamručení.

„Poslouchej, nevím, kdo jsi. Je mi to jedno. Ale včera v noci jsi mi něco vzal. Něco, co má pro mě velkou citovou hodnotu. Zbytek těch věcí si klidně nech. Nezáleží mi na nich. Ale potřebuju ty šperky – ty prsteny a hřebínek do vlasů – patřily mojí ženě. Vrať mi to a já tě nebudu hledat. Dávám ti svoje slovo. Ale jestli mi je nevrátíš, najdu tě a zničím tě. Na to ti taky dávám svoje slovo.“

Domluví. Slyší hlasité dýchání. Pak si přítel odkašle.

„Jdi do prdele!“

A potom je v telefonu mrtvo.

„Kdo to byl, zlato?“

„Nikdo.“

Holly Knightová už je vzhůru. Znovu neusne.

„Zněl naštvaně.“

„Nedělej si s tím starosti.“

Zac se překulí a zaboří obličej do polštáře. Během půlminuty znovu usne. Sotva se mu při dýchání pohybuje chřípí.

Holly si prohlíží jeho spící obličej, jeho hranatou čelist ztmavenou strništěm, jeho těžká víčka schovávající modrozelené oči. V noci neměl žádné noční můry. Žádné tiché výkřiky a nářky.

Přejede prsty po jeho holých zádech. Jizvy vypadají jako vlnky na dně vyschlého jezera. Jsou růžové a šedé a vyzařuje z nich smrt. Když se jich dotýká ve tmě, zdá se, jako by mu kůži vyžrala kyselina nebo nějaký masožravý brouk.

Vyplíží se z postele, jde do koupelny a sedne si na záchod. Pozoruje různě zbarvené dlaždičky a rezavé skvrny ve sprše. Když je hotová, natáhne si přes kalhotky džíny a zapne si je na plochém břiše.

Podívá se do zrcadla a dotkne se modřiny na tváři. Zac ji včera udeřil moc tvrdě. Někdy zapomíná, jakou má sílu. Promluví si s ním o tom, až se vzbudí a bude mít dobrou náladu.

V bytě se olupují zdi, nábytek se k sobě nehodí a v každé místnosti je na zemi něco jiného. Chudoba v akci. Uprostřed kuchyně stojí staré křeslo, protože Zac se rád dívá, jak Holly vaří, a nerad je sám.

Rozpustí na pánvi máslo a rozbije dvě vajíčka. Vůně snídaně Zaca probudí, vyjde z ložnice jen v boxerkách a drbe se na linii černých chlupů pod svým pupíkem.

Ze svých jizev je nesvůj, a tak si oblékne tričko a pohladí Holly prstem po tváři.

„Včera jsi mě uhodil moc silně.“

„To jsem nechtěl.“

„Jestli si nebudeš dávat pozor, mohl bys mi něco zlomit.“

„Je mi to líto, zlato.“

Holly mu položí talíř na stůl.

„Máme nějakou… nějakou… víš co.“

„Slaninu nemáme.“

„Ne, nemáme nějakou, ehm, nějakou…?“ Začne máchat rukou nahoru a dolů. „Tu hnědou věc.“

„Omáčku?“

„Jo.“

Holly najde lahev v ledničce. Zac jí se skloněnou hlavou a s jednou rukou omotanou kolem svého talíře. Včera zapomněl slovo pro benzín. Pořád říkal, že potřebuje „tu věc“ do motorky, „aby jela“. A předtím se vytočil, protože si nemohl vzpomenout, kdo hrál levého obránce Spurs ve finále ligového poháru v roce 2008. To je jeden z důvodů, proč je tak naštvaný – že si nemůže na něco vzpomenout.

Podle doktorů nevykazuje žádné známky poškození mozku. Ale když byl v Afghánistánu, něco se v jeho hlavě stalo. Teď zapomíná. Nic velkého, jen malé detaily jména a slova. Došlo k požáru. Podle čestného uznání, které Zac dostal spolu s medailí za statečnost, uvízlo v transportéru sedm mužů. Tři vytáhl ven, zatímco byli pod palbou. Tam se popálil. Tam začal zapomínat.

Zac zapne televizi. Dívka v pláštěnce říká předpověď počasí a ukazuje na mapu s kreslenými obláčky.

„To je tak zbytečný,“ řekne Zac. „Podíváš se z okna a vidíš, že svítí slunce.“

Potom přijdou zprávy o vývoji na burze, Dow Jones indexy. Holly by zajímalo, jestli je to jméno člověka. Existuje nějaký pan Jones?

Zac zvedne skoro prázdnou lahev skotské.

„Je moc brzy,“ řekne Holly.

„Co mě včera pokazilo…“

Nalije si do skleničky na dva prsty.

Holly se jde obléct.

„Musím se jít sejít s Berniem,“ křičí z ložnice.

„Proč?“

„Dlužíme za nájem.“

„Zase?“

„Má se platit každý měsíc. Nemáme dost peněz pro Floyda.“

Floyd je jejich domácí a taky místní drogový dealer.

„Prodám to, co jsme sehnali včera.“

„Nenech se Berniem obrat.“

„Nenechám.“

„A nenech se od něj osahávat. Pořád se na tebe snaží sahat.“

„Bernie je neškodnej.“

„Chceš, abych šel s tebou?“

„Ne, to je dobrý. Chci, abys vyplnil ten formulář ze sociálky. Musíš si nějak vyřídit ten důchod.“

Holly si oblékla svoje nejkrásnější šaty. Oplachuje Zacův talíř ve dřezu.

„Prodám Berniemu ten notebook a další věci. Pak jsem myslela, že bych vzala ty šperky do Hatton Garden.“

„Nenech se od nich oškubat.“

„Nenechám. Dneska mám ten konkurz.“

„Můžu jít s tebou.“

„Víš, že jsem nervózní, když tam jsi.“

Přikývne a vrátí se ke sledování reklamy na žehličku na vlasy, ve které hrají jen ženy s perfektními zuby a miliónovými úsměvy.

4

Bagdád

Před Ministerstvem financí se táhne skoro stometrová fronta. Proplétá se mezi betonovými protivýbuchovými stěnami ozdobenými politickými plakáty a pomalovanými protiamerickým grafity.

Na kontrolních stanovištích je vždycky největší riziko. Může se k nim přiblížit každý – žebráci, prodavači, puberťáci prodávající limonády nebo noviny nebo prodavači benzínu nosící kanystry a hlasitě máchající ve vzduchu gumovými hadicemi. Kdokoli z nich by mohl mít granát nebo sebevražednou vestu.

Luca předloží svoji akreditaci. Irácký voják si jeho novinářskou propustku prohlédne z obou stran, studuje anglickou i iráckou verzi. Potom v sádrokartonové boudě zkontroluje návštěvní knihu.

„Vaše jméno není na seznamu.“

„Domluvil jsem si schůzku teprve před hodinou.“ Voják si poklepává akreditací na tvář a pomalu obchází škodovku, zatímco jeden z jeho kolegů zkontroluje výfuk a strká zrcátko pod podvozek.

Nechají je jet dovnitř. Džamal zastaví před ministerstvem, motor nechá běžet. Luca otevře dveře.

„Budeš tu čekat?“

Džamal poklepe na palubní desku. „Musím dojet pro benzín. Dneska jsou dlouhý fronty.“

„Dám ti peníze na benzín z černýho trhu.“

„Měl bych si vystát frontu jako všichni ostatní.“

Luca se usměje. „Jsi jediný člověk v Iráku, který nenakupuje na černým trhu.“

Džamal se zatváří trochu smutně. „Nebude to trvat věčně.“

Podají si ruce a dotknou se rameny.

„Pozdravuj ode mě Nadiu a kluky.“

Luca vyběhne schody a rozepne si bundu. Uvnitř jsou další kontrolní stanoviště vybavená detektory kovu a místem pro prohledávání tašek. Odevzdá svoji zbraň, která je poté uložena do trezoru. Zeptá se na soudce Ahmeda Kuthera, komisaře pro veřejnou integritu. Recepční ukáže na řadu asi deseti plastových židlí, všechny jsou obsazené.

Luca čeká.

Uklízeč leští mramorovou podlahu, přejíždí po hladkém kameni starověkým strojem. Jinde pracovníci odlupují z oken protivýbuchovou pásku. Jen zbožná přání. Už je to víc než rok, co Prozatímní koaliční správa předala vládu nad Irákem Iráčanům, ale nezávislost je pořád ještě z větší části spíš stavem mysli. Parlamentní volby proběhly před pěti měsíci, ale žádná strana neobdržela nadpoloviční většinu hlasů. Různé skupiny se snažily ovlivnit nebo úplně zhatit následná jednání, a tím se výrazně zvýšila kriminalita. Jedinou stálicí je spolu s frontami na benzín a výpadky elektřiny nejistota.

Jeden člen ochranky začne vyprávět vtip. Luca už ho slyšel. Malý chlapec přiběhne k mamince a pláče, protože jeho otec se dotkl elektrického ohradníku a usmažilo ho to. Matka zvedne ruce nad hlavu a prohlásí: „Alláh buď pochválen – máme elektřinu.“

Před budovou zastavil konvoj čtyř SUV a všechny otevřely dveře najednou. Z vozů vystupuje šest mužů v černých uniformách a zabezpečují okolí. Další dva rychle vybíhají schody, kontrolují foyer a potom signalizují zpátky k autům.

Z SUV vystupují čtyři pasažéři a jsou vedeni nahoru po schodech. Pohybují se rychle. Stráží je najatá civilní jednotka. Cestující jsou ze západu a mají na sobě ležérní oblečení a neprůstřelné vesty.

Jedna z nich je žena, na hlavě má kšiltovku, která jí skoro zakrývá oči. Je pěkná. Vlasy má stažené do culíku vykukujícího ze zadní části čepice. Na sobě má volnou bílou košili a kapsáče, za sebou táhne tašku na kolečkách a vypadá jako letuška po pracovní době nebo filmová hvězda nastupující do protialkoholní léčebny.

Přes foyer ji doprovází polovina celého bezpečnostního týmu. Ostatní zůstávají vzadu a ujišťují se, že je nikdo nesledoval. Luca jednoho z nich poznává. Shaun Porter je šéfem jedné z menších amerických bezpečnostních agentur. Je velký a svalnatý, díky sluncem vyšisovaným vlasům a havajské košili pod neprůstřelnou vestou vypadá jako surfař, ale narodil se a vyrostl v New Jersey. Shaun si pověsí zbraň na řemenu přes rameno a plácne si s Lucou.

„Hej, chlape! Dlouho jsme se neviděli. Jak ti dupou králíci?“

„Dobrý. Dobrý. A co u tebe?“

„Pořád při starým – hlídám nějaký počítačový exoty.“

„Američani?“

„Auditoři z OSN – instalujou nějakej novej software.“

Luca pozoruje ženu nastupující do výtahu, ta se otočí a podívá se přes ramena svých bodyguardů. Jejich oči se na chvíli setkají a potom se její pohled odkloní, aby mu nic neuniklo.

Shaun ho praští do ramene. „Hej, co děláš dneska večer? Mám narozeniny. Půjdeme s kámošema na pár drinků do al-Hamry. Pojď s náma.“

„Kolik ti je?“

„Třicet devět.“

„Třicet devět ti bylo loni.“

„Jdi do prdele!“

Shaun ho udeří o něco silněji. Luca se snaží nezašklebit.

Většina placené ostrahy jsou fajn chlapi, bývalí vojáci s oholenými hlavami a měknoucími svaly, kteří se nedokázali vyrovnat s civilem. Používají přezdívky jako „Pavouk“, „Řezač“ a „Kojot“. Luca poznal Shauna ještě jako mariňáka, který jednou v noci nakráčel do baru v al-Hamře a ptal se novinářů, jestli si nechtějí povyměňovat nějaké knihy. Od té doby si pořád půjčují romány, většinou detektivky: McDermida, Connellyho a Jamese Lee Burka.

„Pořád žiješ mimo opevnění?“

„Jo.“

„A to říkáš, že já jsem blázen!“

„Možná trochu.“

Shaun se podrbe na neoholené bradě. „Přišel jsem kvůli tobě o peníze.“

„Jak to?“

„Pár tvých kolegů rozjelo sázku na to, jak dlouho mimo opevnění přežiješ.“

„Slyšel jsem o tom.“

„Jeden chlápek tě nechal padnout po šesti dnech. Já dal šest týdnů. Připadalo mi to štědrý.“

„To naštve.“

„Máš pořádný štěstí, ty parchante.“ Shaun se podívá na hodinky na svém zápěstí, jsou velké a stříbrné a mají spousty knoflíků. „Dneska jedu na letiště. Přilítá nějaká nová krev.“

„Nenech je hned první den někoho zastřelit.“

„Budu se snažit.“

„Jak je na tom irská trasa?“

„Je bezpečnější než dřív, ale chybí mi ty starý dobrý časy, kdy jsme mohli nejdřív střílet a až pak pokládat otázky.“ Luca zavrtí hlavou a Shaun se zasměje. „Přiletí mi kámoš. Dave Edgar. ‚Edge‘. Bude se ti líbit. Edge byl ve třetí pěší divizi, byli v Bagdádu jako první v roce 2003. Úplně sami dostali Saddáma.“

„A on se chce vrátit?“

Shaun si o sebe mne palec s ukazovákem: „Všechno je to o penězích.“

SUV jsou připravená k odjezdu. Shaun kývne na svoje kolegy.

„Přijď za mnou na drink. Můžeš ho poznat.“

Když Shaun odejde, vrátí se Luca k čekání. Irácká byrokracie funguje podle svého vlastního časového harmonogramu a myšlenka na nezávislá média jako ochránce veřejného zájmu je pro jejich kulturu absolutní noční můra.

Minuty pomalu ubíhají. Luca zavře oči a jeho myšlenky se pomalu ubírají k tomu, co viděl v té bance – spálená těla a prázdný sejf, tělo manažera, hrůzostrašnou Venuši Mélskou ponořenou do dehtu a uzamčenou v neslyšném výkřiku.

Znovu otevře oči. Stojí před ním sekretářka. Její tělo je schované do černé a hlavu má zahalenou bílou šálou.

Nepodívá se mu do očí ani ve výtahu se zrcadly ve stěnách, ani na chodbě, kde mu drží otevřené dveře. Luca kráčí krok za ní, jdou chodbou s dřevem obloženými stěnami ozdobenými koberci.

Soudce Ahmed Kuther není sám. Nad jeho stolem se sklání pět jeho kolegů a prohlížejí si fotografie.

„Pojďte dál, Luco, pojďte dál,“ řekne soudce a naznačí mu, aby přistoupil. „Právě jsem se vrátil z Moskvy. Mám nějaké fotografie.“

Někdo mu podá fotku. Vidí na ní Kuthera na Rudém náměstí, široce se usmívá a ruku má ovinutou kolem blondýny v krátké sukýnce a s rudou rtěnkou.

„Ještě měla mladší sestru. Taky blondýna.“

„Dvojnásobná zábava,“ prohlásí jeden z jeho kolegů.

„Za dvojnásobnou cenu?“ zavtipkuje další z nich.

Luca položí fotografii zpátky na stůl. „To je pěkný suvenýr. Jen by ho neměla vidět vaše žena.“

Všichni se zasmějí, včetně soudce. Kuther má na sobě místo tradiční volné košile a dlouhého pláště dobře padnoucí oblek a modrou kravatu. Jediným ústupkem, který dělá pro tradice svého lidu, je jeho kefíja, čtvercový šátek přehnutý přes bílou čepičku, který nosí pouze ve výjimečných případech, kdy hrozí, že by se mohl ukázat na veřejnosti.

Dvakrát byl mučen a vězněn Saddámem Husajnem a nyní má před sebou ten nejnebezpečnější úkol v celém Iráku. Komise pro veřejnou integritu je hlavním potíratelem korupce a během posledních čtyř let vystavila přes tisíc zatykačů na zkorumpované vládní úředníky. Za stejnou dobu bylo zabito sedm jejích pracovníků, proto Kuther cestuje s až třiceti osobními strážci.

Tleskne a pošle lidi zpátky na jejich místa. Potom se zaboří do koženého křesla a otáčí se na něm čelem a zase zády k oknu.

„Jak bylo v Moskvě?“

„Není to Bagdád.“

„Úspěšná cesta?“

„Jak se dá změřit úspěšnost takové cesty? Mluvil jsem na právní konferenci, zatímco mě jejich premiér žádal o peníze. Potřásli jsme si rukama a usmáli se na fotografie.“ Opíše rukou ve vzduchu kruh. „Ale vy jste nepřišel, abychom si povídali o Moskvě.“

„Došlo k další loupeži.“

„Slyšel jsem.“

„Kolik peněz bylo ukradeno?“

„I kdybych tu přesnou částku znal, nemohl bych o tom mluvit.“

„Byly to americké dolary.“

„To mi říkáte, nebo se mě ptáte?“

„Mohla to být práce někoho zevnitř. Čtyři členové ochranky jsou nezvěstní.“

Kuther o pár centimetrů nadzvedne ramena. Potom je spustí. V ruce se mu objeví cigareta, najednou ji má mezi rty. Zapálí si ji napodobeninou zapalovače Dunhill.

„Nemůžu se moc upínat na peníze, Luco. Víte, kolik lidí v tomhle městě denně umře?“

„Ano.“

„Ne, nevidíte je všechny. Slyšíte o bombových útocích, o velkých akcích, které plní vaše zpravodaje.“ Soudce ukáže na report ležící na jeho stole. „Tohle je ze včerejší noci: sedm těl se našlo v Ámilu, tři v Douře, dvě v Ghazálíji, jedno v Chadhráa, jedno v Ámiríji a jedno v Mahmúdíji. Osm dalších se našlo v Rusafě. Žádná nebyla identifikována.“

Luca se podívá na složku. „Proč vám tohle posílají?“

„Protože Ministerstvo vnitra to nemůže všechno pojmout.“

„Měl byste vyšetřovat korupci.“

„Dělám, co je třeba.“

Kuther si potáhne z cigarety a vypustí oblak kouře, který vypadá, jako by mu z hrudi vystupovala vlastní duše.

„Trháme se tady na kusy, Luco: únosy, popravy, jeden dům za druhým, rodinu po rodině. Lidé, kteří oslavovali Saddámovu porážku, by si dnes klekli na kolena a líbali mu nohy, kdyby ho to přivedlo zpátky.“

„Ztrácíte naději?“

„Dochází mi čas.“

Soudce típne cigaretu. Je to zaneprázdněný muž.

„Řekněte mi přesně, co chcete, Luco.“

„Chci vědět, kdo vykrádá ty banky. Jde o americké dolary. Peníze na rekonstrukci.“

„Peníze jsou peníze,“ odpoví Kuther. „Zelené, hnědé, modré… jakákoli barva.“

„Četa amerických mariňáků zajala před dvěma měsíci povstalce s hromadou stodolarových bankovek s navazujícími sériovými čísly. Ty bankovky byly součástí dodávky z amerického Federálního rezervního systému v roce 2006. Před čtyřmi měsíci je ukradli z banky ve Fallúdži.“

Kuther skloní hlavu a složí ruce, jako by se modlil.

„Jsme ve válce, Luco. Možná byste se měl zeptat Američanů, kam jejich peníze mizí.“

5

Londýn

Zastavárna je na Whitechapel High Street, zastrčená mezi Burger Kingem a obchodním domem s oblečením, kde se „dámská, pánská i dětská móda“ přelívá z košů a stojanů na oblečení. Kancelář Bernieho Levinsona v prvním patře je přístupná po roztřeseném ocelovém schodišti přidělaném k zadní straně budovy několika rezavějícími čepy.

V šicí dílně na oblečení ve sklepě se asi pětatřicet pracovníků, většina z nich ilegálních přistěhovalců, dnem i nocí sklání nad šicími stroji. Dvě směny po dvanácti hodinách, ženy z Bangladéše a Indie, které si vydělávají tři libry na hodinu. Je to další Bernieho byznys.

Na schodech čeká na schůzku s Berniem tucet lidí, většinou feťáci a narkomani. Mají s sebou přehlídku autorádií, DVD přehrávačů, notebooků a GPS navigací nic z toho není v originální krabici s návodem k obsluze. Holly Knightová svírá na klíně svoji tašku a čeká, až na ni přijde řada.

Bernie sedí za svým velkým stolem hned vedle klimatizace, která blokuje většinu celého okna. Na rohu stolu je umístěno kulaté akvárium, které opticky zvětšuje jedinou sotva se pohybující rybku. Bernie je nevysoký mužík s těstovitým tělem, dává přednost vytahaným kalhotám a zářivě barevným košilím.

„Udělej piruetku,“ řekne Bernie Holly. „Pochlub se, co máš na sobě, taková pěkná holka. Moje dcera je velká jako kráva. To má po svojí matce. Z hovězí čeledi. Je stavěná na tahání pluhu.“

Holly ho ignoruje, otevře tašku, kterou má přes rameno, a vyndá její obsah na stůl. Má pas, tři kreditní karty, mobilní telefon, digitální fotoaparát, čtyři sběratelské zlaté mince a nějakou medaili v pouzdře.

„Co je tohle?“ zeptá se Bernie a otevře krabičku.

„Nevím.“

„To je jen posraná policejní medaile za statečnost!“

„No a?“

„Okradla jsi policajta, ty hloupá krávo.“

„Říkal, že je v důchodu.“

„Jo, ale asi bude mít kamarády, ne? Kolegy. Policajty.“ Bernie na ni máchá rukama, až se mu klepou brady. „Nic z toho nechci. Odnes to pryč.“

Holly si sedne bokem na stůl a nakloní se blíž. Nechá předek svojí blůzky samovolně otevřít.

„Ale no tak, Bernie, kryjeme si záda. Co to zboží, který jsem ti tenkrát přinesla?“ Ukáže na tmavý kožený kufřík uložený na kartotéce. „To je prvotřídní kvalita.“

Se Zacem okradli nějakého kravaťáka v Barnes a kápl jim z toho ten kufřík, notebook, dva mobilní telefony, pasy a šperky.

Bernie pohrdavě zamručí. „Přestáváš si dávat pozor. Moc riskuješ.“

Holly se nakloní ještě blíž. „Už se to nestane… slibuju, ale tenhle týden opravdu potřebuju prachy. Můj domácí mi to dá pěkně sežrat.“

Bernie váhá. Přemýšlí. Majitel zastavárny není žádná měkkota. Jediný pravý hřích je podle něj kapitulace. O většinu své rodiny přišel v ghettech ve Varšavě a v Treblince. Vzdali se a nechali se odvést jako ovce, to se Berniemu hnusí. To je jeden z důvodů, proč má v horním šuplíku u stolu schovaný revolver, v přízemí brokovnici a ve vedlejší místnosti bodyguarda. Ať se stane cokoli, on se jen tak nevypaří.

Letmo pohlédne Holly do výstřihu a olízne si dolní ret. „Kolik potřebuješ?“

„Osmdesát liber.“

„A co dostane strejda Bernie?“

Holly přemýšlí. Kdyby tu byl Zac, natáhl by se přes stůl a mačkal by Bernieho hlavu tak dlouho, dokud by mu nepukly oči. Ale ona potřebuje peníze a radši bude dlužit Berniemu než Floydovi, který si vybírá úroky stříbrným boxerem.

Holly dojde ke dveřím a zamkne je. Potom zatlačí Bernieho kožené křeslo dozadu a sedne si obkročmo na něj tak, že se její kolena zvenku dotýkají jeho stehen a její stydká kost se mu tře o rozkrok. Přejede mu rukou po hrudníku a rozepne mu košili.

Předkloní se dopředu a něco mu pošeptá. Potom se narovná, pomalu si rozepne knoflíky na blůze a na několik centimetrů ji otevře. Má na sobě černou krajkovou podprsenku. Bernie se sípavě nadechne a z obličeje mu vyzařuje chtíč.

Holly ukáže na pokladnu a čeká, zatímco Bernie zápasí s klíčem. Vezme si čtyři dvacetilibrovky a zastrčí si je do tašky. Bernie si začne rozepínat kalhoty a Holly se začne znovu pohybovat, naráží a tře se o něj. Zvyšuje tlak, šeptá mu do ucha a jazykem se dotýká jeho ušního lalůčku. Snaží se ji zastavit, zvednout ji, ale Holly se pořád hýbe.

Bernie zasténá. „Ne, ne, neeeee…!“

Oči se mu obrátí v sloup a secvakne zuby. Chvěje se. Holly si zase zapne blůzku a zvedne se z jeho klína.

Mokrá skvrna na jeho kalhotách se začíná rozšiřovat.

„Chci zpátky svoje peníze,“ zaskučí.

Holly si shrne ukradené věci zpátky do tašky a přehodí si ji přes rameno. Když odemyká dveře, otočí se.

„Uděláme to takhle, Bernie. Přihlásím tě do Klubu předčasné ejakulace. Mají striktní předpisy ohledně oblékání. Musíš se vždycky udělat do kalhot.“

Otevře dveře. Venku je Tommy Boyle, Bernieho bodyguard. „Všechno v pohodě, šéfe?“

Bernie má v ruce papírový kapesník. „Jen zavři ty posraný dveře.“

6

Londýn

Pozdní odpoledne v centrálním Londýně: Ruiz čeká v přízemí Scotland Yardu. Pořád má ve sboru pár známých, kolegy, kteří přečkali personální zemětřesení, změny a nové posily. Někteří se přizpůsobili. Jiní se zocelili. Další se předklonili a zatnuli zuby.

Vrchní detektiv Peter Vorland je jeden z těch dobrých. Kštice bílých vlasů mu na temeni trochu řídne, má pevný stisk ruky a afrikánský přízvuk. Do Británie přišel na konci sedmdesátých let, utíkal před apartheidem. Za celých pětatřicet let se nikdy nevrátil domů, ani na dovolenou.

Ruiz se ho jednou zeptal proč, ale Vorland o tom odmítá mluvit. Později, když se spolu opili po tréninkovém zápase Twickenhamu, mu Vorland prozradil, že nemůže odpustit Mandelovi za Komisi pravdy a usmíření.

„Nemám v povaze osvobozovat mučitele a vrahy,“ prohlásil.

Před pár lety měl Vorland infarkt. Myslel si, že umírá. Řekl Ruizovi, že viděl ohňostroj nad Stolovou horou a slyšel zpívat černošský církevní sbor. Defibrilátor a tři sta voltů ho přivedly zpátky.

Všichni si tenkrát mysleli, že by Vorland měl jít do důchodu, ale on se chtěl vrátit. Po šestiměsíční rekonvalescenci se vrátil štíhlejší, v lepší formě a už se ani nedotkl alkoholu. O deset let mladší a dvakrát tak nešťastný.

Má kancelář na čtrnáctém patře s výhledem od střech Whitehallu až po Westminsterskou katedrálu.

„Dáš si nějaký hnusný kafe?“

„Ne, díky.“

Prvních pár minut stráví rozhovorem o ragby, spíš ze zvyku než ze zájmu. Nakonec Ruiz detektivovi řekne o „kamarádovi“, který byl okraden po tom, co se snažil někomu pomoct.

„A nahlásil tvůj kamarád tu krádež?“ ptá se Vorland.

„Bojí se, že by si to jeho žena mohla špatně vyložit.“

„Kde ten kamarád tu holku potkal?“

„Coach & Horses na Greek Street.“

Vorland se podívá na žlutý bloček, který mu leží u ruky. „Trochu jsem hledal na internetu a našel jsem pět loupeží za posledních šest měsíců. Stejný modus operandi, dva lidé, muž a žena.“

„A popis?“

„Té holce je mezi osmnácti a pětadvaceti, běloška, necelých sto sedmdesát, modré oči, tmavé vlasy střižené nakrátko. Taky může mít paruku, už byla blondýna a rusovláska. Přítel má přes sto osmdesát, vlasy na ježka a přízvuk ze severu Anglie.“

Vorland poklepává plnicím perem na blok. „Taky jsem kontroloval to telefonní číslo. SIM karta je registrovaná na falešnou adresu ve Wimbledonu. Předplacený kredit. Policie nemůže telefon vysledovat, pokud tvůj kamarád ten zločin nenahlásí…“ Nadzvedne obočí. „Možná bys ho mohl přesvědčit…“

Ruiz neurčitě pokrčí rameny. „Promluvím si s ním.“ Vorland si vzpomene ještě na něco.

„Můžeš si promluvit s kontrolním střediskem CCTV ve Westminsteru. Mají ve West Endu sto šedesát kamer.“

„Velký bratr se dívá.“

„Dělají svoji práci.“

„Dával jsem přednost tomu starému zbabělému světu před tím novým statečným.“

Ruiz se pomalu postaví a jde dolů. Svoji návštěvnickou kartičku odevzdá na bezpečnostní kontrole. Když vyjde otočnými dveřmi ven, zhluboka vydechne, jako by celou dobu zadržoval dech. Někdy si potřebuje připomenout, že odchod do důchodu byl ta správná volba. Kancelář městské hlídky je na Coventry Street. Z ulice k ní nahoru vedou úzké schody a na dveřích chybí jmenovka. Recepce je v malé místnosti bez oken a na zdech jsou plakáty nabádající návštěvníky, aby byli nekonečně ostražití. Kontrolní středisko je vedeno jako charitativní organizace sponzorovaná westminsterským městským úřadem, policejním sborem a soukromými podniky.

Žena, která hlídku vede, Helen Carlsonová, má bílo-šedé vlasy a její hlava jako by byla pro její tělo trochu moc velká. Vypadá díky tomu trochu jako panenka. Ruiz ji následuje do jiné budovy, která je za rohem ve Wardour Street. Vkročí do tmavého suterénu s industriálními kontejnery a klecí místo výtahu. Paní Carlsonová zadá kód do kontrolního panelu. Dveře se otevřou. Čekají, až se za nimi zase zavřou. Do dalšího panelu zadá jiný kód a otevřou se další dveře. Vedou do velké místnosti, kde desítky mužů a žen pozorují na obrovských monitorech ulice Londýna dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu, každý den v roce.

Pozorují záběry chodců na Oxford Street, párů objímajících se na lavičkách na Leicesterském náměstí, kurýra na kole proplétajícího se mezi autobusy na Piccadilly Circus, vandráka probírajícího se odpadky v Green Parku, doručovatelské dodávky blokující ulici v Soho, tří puberťáků kopajících do plechovky před Euston Station. Snímky Londýna z pohledu otáčivých židliček v potemnělé místnosti – imaginární svět George Orwella o pětadvacet let později, než předpokládal.

Paní Carlsonová poklepe na klávesnici. Její růžový lak na nehty kontrastuje s tmavými tlačítky.

„V kolik hodin?“

„Mezi osmou a desátou večer.“

Zakroutí joystickovým ovladačem a přetáčí uložený záznam dopředu. Na Greek Street jsou čtyři kamery. Jedna zabírá Coach & Horses. V pravém horním rohu monitoru je červený čtvereček.

„To znamená, že tahle ulice je v podezřelé oblasti,“ vysvětlí paní Carlsonová. „Zaměřujeme se na hotely, noční kluby a zadní uličky.“

„To musí být fascinující.“

„Pokud nemáte, co skrývat, nemáte se čeho bát.“

„To napsal Stalin?“

Na spodním okraji monitoru běží čas. Jak se přetáčení zpomaluje, běží pomaleji i časomíra. Ruiz vidí Hollyina přítele přicházet ke kameře, v rukou má dvě helmy na motorku. Musel je tam někde schovat.

Znovu nahrávku přetočí, dokud časomíra neukazuje 21:24. Ruiz vidí sám sebe, jak se vynořil z baru a nastrčil toho přítele do zaparkovaného auta. Objeví se barman. Přítel se vzdálí od kamery. Ve 22:08 vyjde Ruiz z baru a zavolá si taxi. Herečka má na sobě svůj červený kabát. Dveře auta se zavřou a vůz vyjede mezi ostatní. O chvíli později projede kolem kamery motorka. Poznávací značka je zakrytá.

„Viděl jste, co jste potřeboval?“ zeptá se Carlsonová, evidentně pyšná na dostupnou technologii.

Ruiz pohrdavě zamručí.

„Bojujeme proti zločinu,“ brání se paní Carlsonová.

„Ne, vy zločiny nahráváte.“

Carlsonová začne odporovat, ale Ruiz má pro ni otázku. „Řekněte mi jednu věc. Pokud vaše kamery zaznamenají nějaký zločin, co děláte vy?“

„Informujeme policii.“

„A pokračujete v nahrávání?“

„Samozřejmě.“

„Vaše kamery nemůžou zasáhnout a zastavit znásilnění nebo vraždu nebo krádež. To z vás dělá jen další kolemjdoucí, nezúčastněné pozorovatele sedící na okrajové čáře.“

V Coach & Horses je kvůli podávání obědů plno. Ruiz pozná australského barmana, který pracoval i včera. Jmenuje se Greg a má pihy i na očních víčkách.

„Pamatuješ si mě?“

Přikývne a pokračuje v naskladňování drinků.

„Ta holka, co tu včera byla, ta, co dostala pěstí od svého přítele. Už jsi ji někdy dřív viděl?“

„Ne.“

„A co její šarmantní přítel?“

„Měl jsi ho praštit silněji.“

„Četla si výtisk The Stage. Musí sem chodit hodně herců.“

Greg se ušklíbne. „Chceš vidět moji konkurzovou nahrávku?“

„Možná spíš nikdy.“

Ruiz si objedná steakovo-Guinnessový koláč a velké pivo. Zatímco čeká na jídlo, vykrade se ven k novinovému stánku a koupí si výtisk The Stage. Nalistuje inzeráty a projíždí stránku prstem seshora dolů. Většina konkurzů je až po domluvě. Ona hledala otevřený casting. Najednou zastaví prst a poklepe na stránku.

Rychlorandění, romantická komedie

Alasdair dostal kopačky od svojí přítelkyně a rozhodne se jít na večerní rychlorandění.

Zkoušky začínají 18. září.

Hledáme:

Alasdaira, 25 – 35 let, ze severu, štíhlý, trochu nemotorný ve společnosti žen.

Jenny, 20 – 30 let, sebevědomá a drzá se šrámem na duši.

Felicity, 20 – 30 let, Jennyina nejlepší přítelkyně.

Chris, 25 – 35, Jennyin snoubenec.

Casting proběhne ve Trafalgarských studiích ve Whitehallu, 15 – 17 hodin.

(Prosím, přineste si portréty a krátké resumé.)

Ruiz se podívá na hodinky. Už jsou skoro dvě. Nejdřív se nají a potom se tam půjde podívat.

7

Bagdád

Vrtulníky dnes létají obzvlášť blízko. Luca slyší svištění jejich vrtulí rozkmitávajících vzduch při každém přeletu. Americká hlídka hledá zbraně, povstalce a hledané známé tváře.

Začali brzy. Většina zátahů bývá až po půlnoci. Bitevní vrtulníky se vznášejí nad konvoji obrněných transportérů, které odříznou celé ulice. Některé vozy mají na střechách připevněné silné reproduktory vysílající v arabštině, perštině a kurdštině. Říkají lidem, aby odložili své zbraně u vchodových dveří a vyšli ven. Moc jich to nestihne splnit.

Pět vojáků čeká venku a pět jich vejde do domu. Nejdřív jdou nahoru a popadnou pána domu. Před zraky jeho manželky a dětí ho vytáhnou z postele a natlačí ho ke zdi. Ostatní členy rodiny naženou do stejné místnosti, kde musí klečet s rukama za hlavou.

Tlumočník se zeptá hlavy domácnosti, jestli má nějaké zbraně nebo protiamerické materiály. Potom se zeptá, jestli je zapojen do nějakých povstaleckých aktivit. Otec rodiny řekne ne, protože většinou je to pravda. Pokud se něco najde, vojáci svážou všechny muže i dospívající chlapce, nasadí jim kukly a naloží je do tanku. Když nic nenajdou, řeknou: „Omlouváme se za vyrušení, pane. Pěkný večer.“ Potom se přesunou k vedlejšímu domu.

Luca strávil s První obrněnou divizí třetího oddílu tři měsíce a pozoroval tyhle prohledávací operace typu „cordon and search“ z první ruky. Viděl ponižování Iráčanů před zraky jejich vyděšených rodin a ničení jejich domovů. Byl svědkem několika nehod vojáků ovládnutých strachem, kteří byli přesvědčeni, že se je obyvatelé domu chystají zabít. Jeden špatný pohyb, jedno chybné gesto a nevinní lidé umírali.

Luca projde hotelovou bezpečnostní kontrolou a vejde do foyer hotelu al-Hamra. Některá okna ještě od bombového útoku nebyla vyměněna a zakrývá je překližka. Lidé na ni začali čmárat své podpisy a krátké vzkazy.

Bar je plný členů bezpečnostních agentur, inženýrů, novinářů a západních neziskovek. Luca zná většinu reportérů, kameramanů a fotografů. Někteří z nich už tu patří mezi veterány, protože jeden rok v Bagdádu se může zdát jako věčnost.

Mluví o autu, které dnes vybuchlo na náměstí al-Hurríja. Zemřelo patnáct civilistů a třicet jich bylo zraněno. Jeden fotograf z Associated Press vyfotil hlavu malé holčičky oddělenou od těla. Teď popíjí tonik a ukazuje tu fotku každému, kdo ji chce vidět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vraky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.