Miriam Thun-Hohenstein

Tajemství osudu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www. mobaknihy. cz

www. facebook. com/moba. cz

© Miriam Thun-Hohenstein, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9538-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9539-5 (mobi)

Poděkování a vzpomínka

Za poslední roky jsem při svém hledání potkala spoustu lidí, které bych jinak nepoznala. Někteří z nich se později stali mými přáteli.

Bylo to tak i s Mariuszem Makowskim, polským historikem a autorem mnoha publikací. Vyprávění o jeho knihách, historii a celém okolí bylo neskutečně zajímavé. Měl obrovský přehled. Na každé setkání s ním jsem se moc těšila, jako na setkání se vzácným přítelem. Vděčím mu za velkou pomoc při mém hledání.

A byl to on, kdo mi vnuknul myšlenku napsat tuto knihu.

„Miri, rád bych si ten příběh přečetl celý, od začátku. O tvém hledání, o tvých pocitech. Jaké to je, hledat celý život polovinu svých kořenů,“ řekl mi.

Bohužel, už se to nestane. Velmi mě to mrzí.

Milý Mariuszi, hrozně moc ti za všechno děkuji.

Nikdy na tebe nezapomenu.

M. T. H.

Erwein von Thun-Hohenstein

ROZSUDEK

Včera jsem byl odsouzen k trestu smrti. Nevím, kolik mi zbývá života, kolik času ještě mám. Možná pár dní, možná pár hodin.

Od té chvíle nemohu spát, a když zavřu oči, vidím celý svůj život. Běží jako ve zrychleném filmu. Se spaním jsem míval občas problémy, ale teď je to ještě horší. Za tři měsíce bych měl oslavit své padesátiny, ale myslím, že se to už nestane. Mám z toho všeho pocit, že ti pánové spěchají. Jako by na mě byla vypsaná nějaká zakázka a oni se báli, aby jim to někdo nezkazil. Vlastně jsem si byl jist, že na mě nic hrozného nemají. Ano, jsem voják, major nepřátelské armády. To je moje provinění.

Nabídli mi, abych si podal žádost o milost. To bych se ale zpronevěřil sám sobě. Také za mnou přišli s nabídkou z nejvyšších ruských míst, kde mi nabízeli spolupráci. Vím, kdo za tím stál. Ten jejich nejvyšší, Stalin. Stačilo už dříve kývnout na jednu takovou nabídku a dnes bych tady nemusel sedět a přemýšlet, co bude s mými dětmi. Ten člověk velmi dobře znal naši rodinu ještě kdysi z Vídně. Myslím, že celkově měl o rakouské aristokracii dobrý přehled.

Muselo ho potěšit, když zjistil, že jsem se dostal do zajetí. Že může ukázat naší rodině, kdo je tady pánem. Že právě on může rozhodovat o mém životě. Musí z toho mít veliké potěšení. Ale já mu to neusnadním. Nechci s ním mít nic společného.

Čekal jsem, že něco podobného přijde, protože při posledním výslechu mi něco takového naznačovali. Tušil jsem správně. Byla to nabídka za můj život. Musel bych ale zradit svoji zemi a to nemůžu. Jsem voják, major, jak by to vypadalo? Mám svoji hrdost. Nepodílel jsem se na žádných zvěrstvech ani jsem nic takového nenařizoval. Ano, bojoval jsem za svoji zemi, plnil jsem rozkazy. Jiná cesta ani nebyla. Je to moje rodná zem a šel bych za ni bojovat znovu. Nikdy bych ale nešel proti civilistům. Sám mám tři děti, na které neustále myslím. Vím, jaké to je, když se o své děti bojíte. Byl jsem vychován v rodině, kde slušnost a poctivost měly své důležité místo. Můj tatínek byl také voják a vždy nás učil rovnosti a čestnosti. Byl pro mě hodně důležitý a nedokázal bych ho zklamat. Zrovna tak maminka, která nám byla celý život příkladem. Věřím v Boha a nikdy bych se nemohl chovat jinak.

Tady ve věznici je nejhorší ta bezmoc, kdy už nemůžu nic udělat, nic změnit. Vůbec nic. Už to trvá dlouho a jsem z toho unavený. Včera o mně pánové rozhodli a vlastně ani nevím, jaké je moje největší provinění.

Rozsudek mě překvapil a potom už jsem nic nevnímal. Ani nevím, jak jsem se dostal zpátky do cely. Až dnes ráno se s tím smiřuji.

Jak se ale smířit s tím, že se nemohu ani rozloučit se svými nejbližšími? Nevím, jaký k tomu mají ti lidé důvod. Chtěl bych ještě vidět maminku a své děti. Obejmout je, rozloučit se. Odcházelo by se mi z tohoto světa snadněji. Tatínek mi zemřel před pěti lety. Možná na mě tam někde nahoře čeká. Moc v to doufám. Mám spoustu zdravotních problémů, které by asi můj život zcela určitě stejně zkrátily. Jenom jsem chtěl ještě naposledy vidět své děti, svou rodinu, i kdyby jen na malý okamžik. Za to bych byl vděčný.

Čeká mě další noc, kdy znovu prožiji své dětství a další cestu životem. Alespoň tímto způsobem mohu být se svými milovanými. Mohu znovu vidět místa, která jsem měl tolik rád. Jsou to noci plné vzpomínek, ve kterých vidím celý svůj život. Občas ještě přijde nějaký krátký sen, ale už jenom velmi vzácně. To se potom hodně nerad probouzím.

Teď už vím, že není žádná naděje, že bych žil. Je konec a já jen mohu ještě chvíli vzpomínat.

TATÍNEK

Můj tatínek pocházel z rodiny, která patří k nejstarším šlechtickým rodům. Jmenoval se Felix Leopold Graf von Thun-Hohenstein a narodil se na zámku Měšice u Prahy. Následoval svého tatínka, vydal se na vojenskou dráhu a postupně se vypracoval až na pozici komandant ochranky rakouského císaře. Tatínek pocházel z klášterecké větve založené Františkem Josefem Thunem, který měl vnuka Josefa Matyáše Thuna. Ten bojoval dokonce v napoleonských válkách. Také Josef Matyáš miloval rakouskou monarchii, ale hlavně nerozlišoval lidi podle národnosti. Byl znám svým prohlášením, že není ani Čech, ani Němec, ale „ein Böhme“. To se mi líbí.

Když se tatínek poznal s mojí maminkou, byl rotmistrem 5. dragounského pluku a také velitel Císařské jezdecké gardy. Po čase byl povýšen na pobočníka Jeho císařského Veličenstva a dosloužil v hodnosti polního maršála poručíka.

Tatínkova maminka, moje babička, byla Mathilde Gräfin von Nostitz-Rieneck. Kromě mého tatínka se jim narodili ještě dva synové, Joseph a Erwein. Byli to moji strýcové, ale Erwein byl těžce nemocen a ve svých dvanácti letech zemřel. Můj tatínek měl svého bratra moc rád, a když jsem se narodil, dostal jsem jeho jméno Erwein. Často mi o něm vyprávěl a já na to nikdy nezapomněl. Navždy už zůstane v mých vzpomínkách.

Já jsem se narodil v roce 1896 ve Vídni. Měl jsem už o dva roky starší sestru Henriettu. V té době můj tatínek sloužil u dragounského regimentu v Haliči, byl rotmistrem. Další rok byl povolán do Mariboru, kam jsme s ním odjeli všichni, celá naše rodina. V roce 1898 se tam narodil můj mladší bratr Ferdinand.

S bratrem jsme spolu na zámku Kończyce Wielkie prožili moc krásné dětství, podnikali jsme klučičí výpravy nejprve po zámku a později i do jeho okolí. Když jsme byli ještě malí, rádi jsme se navzájem strašili a nahlíželi do našich zámeckých sklepů. Slýchávali jsme tam různé zvuky a potom si dodávali odvahu, kdo se tam nebude bát podívat. Později pro nás byla výzvou také půda zámku, která nám nabízela spoustu úkrytů. Výpravy s námi občas podnikala i naše sestra Henrietta. Měla tyto klučičí hry ráda.

Přestože jsme byli čtyři sourozenci, každý jsme se narodil někde jinde, protože jsme se velmi často stěhovali kvůli tomu, že tatínek sloužil v armádě. Dům, ve kterém jsem se narodil já, stojí v blízkosti vídeňského zámku Schönbrunn. Dnes kolem něj vede rušná silnice, ale dříve to tak nebylo. Rok po mém narození, tedy v roce 1897, bylo ve Vídni registrováno pouze patnáct automobilů.

Celé okolí zámku je krásné místo plné historie, což byl také důvod, proč si můj otec tento dům vybral. Chtěl být co nejblíže císařskému dvoru, pro který pracoval, zrovna jako maminka, která se vedle císařské rodiny pohybovala od svého mládí.

V roce 1900 byl tatínek povolán zpátky do Vídně a stal se velitelem rytířské eskadrony a nastoupil k útvaru, který zajišťoval bezpečí a ochranu císaře Františka Josefa I. a celého císařského dvora. Císaře doprovázel i na cestách, staral se o jeho bezpečí při konání různých slavnostních akcí a přehlídek v Hofburgu nebo na zámku Schönbrunn.

Pamatuji si, když mi tatínek říkal: „Nezapomeň, že nejdůležitější aristokratické hodnoty jsou věrnost císaři, věrnost rodině a věrnost katolické církvi. Bojovat za císaře a za svoji zem.“

Nikdy jsem na to nezapomněl.

LARISCH-MÖNNICH

Moje maminka se narodila v roce 1872 jako Gabriela Ludmila Marie Larisch von Mönnich. Její tatínek byl hrabě Eugen Larisch von Mönnich a narodil se na zámku Fryštát. Ten patřil jeho rodině, stejně jako zámky Ráj a později Solca.

Zámek Solca dostal svůj název po vesničce, v níž byl postaven. Nacházel se v okolí tehdejšího města Karvinná, které bylo v té době zemědělskou oblastí. Maminka mi vyprávěla, že kolem roku 1840 dosahoval počet chovaných ovcí merino v okolí Karvinné čtyřicet tisíc kusů. Vlna z nich byla velmi kvalitní a dobře se prodávala. Bylo to hodně výnosné podnikání.

Karvinná je staré městečko založené kolem roku 1268, dříve se také psalo jako Karwin. Často jsem tam chodil Zámeckou ulicí, která vedla k městské radnici, ale také právě k zámku Solca. Ten byl opravdu nádherný. Byl jsem pyšný, že rodina mojí maminky toho tolik dokázala.

V listopadu 1852 byla v Karvinné otevřena a vysvěcena česká obecní škola. V jejím průčelí byl umístěn nápis: „Čest a wděk pánu hraběti Henrykowi Laryschowi. Zdárné a ctnostliwé děti.“

Měl jsem takový hezký pocit, když jsem si to četl. Často jsem si na to poděkování vzpomněl. Naše maminka nás k pomoci druhým také vychovávala a sama pomáhala potřebným celý svůj život. Byla tak sama vychovaná.

Na počátku Zámecké ulice v Karvinné se rozkládají budovy statku hraběte Larisch-Mönnich a také jejich ředitelství. Naproti stojí zámek, který ale rodina používá už jenom jako sídlo podniků. Kousíček opodál je výrobna lihu a octárna. V roce 1887 nechalo ředitelství dolů Larisch-Mönnich otevřít útulek „Azyl“ pro děti horníků. Heinrich zase nechal postavit závodní hotel, který byl velmi úspěšný.

Pamatuji si svatbu sestřenky Heleny, když si brala v roce 1935 za manžela hraběte Tarnowského. Svatba se konala v kostele sv. Jindřicha v Karvinné. Ten kostel je ohromující. Je postaven v novorenesančním stylu a dokončili ho někdy v době, kdy jsem se já narodil. Opravdu je nádherný. Naproti kostelu stojí areál pivovaru a sladovny Larisch-Mönnich. Je to veliký prostor, který se neustále modernizuje. Ještě si to všechno umím vybavit.

Měl jsem rád také zámek Fryštát, který koupila rodina Larisch-Mönnich v roce 1792. V té době byl ve velmi špatném stavu a postupně se opravoval, aby se později stal hlavním sídlem rodiny. Když jsem se ale narodil, bydleli už Larischové také na zámku Solca, který si nechali postavit.

V okolí Karvinné rodina vlastní různé statky a průmyslové podniky. Od roku 1905 jim patří také lázně Darkov. Hodně času věnují chovu koní a loveckých psů. Poprvé jsem seděl na koni právě v Karvinné. Rychle jsem si koně zamiloval a později se také účastnil různých honů, například hon na lišku je u Larischů oblíbenou zábavou. Svých koní a psů si opravdu velmi považují. Když nějaký pes nebo kůň zemřel, byl dokonce pohřben na pozemku zámeckého parku, do hromadného hrobu koní nebo psů. Každý pes tam má svůj náhrobní kámen. Ve stájích v zámecké oboře byli ustájeni arabští plnokrevníci. Koně to byli opravdu nádherní, v roce 1885 převzal Heinrich Larisch na výstavě koní ve Vídni dokonce čestnou cenu přímo od císaře.

Babiččin pradědeček Jan Larisch-Mönnich se stal těšínským zemským hejtmanem a prezidentem zemského práva. Zastával funkci zástupce těšínského vévody a těšínských stavů u slezského knížecího sněmu. V roce 1800 koupil v Opavě Blücherův palác, který nechal velmi nákladně přestavět. Výstavnost tohoto paláce zaujala dokonce ruského cara Alexandra I. Ten se v něm nechal ubytovat během kongresu Svaté aliance v roce 1820 a údajně byl velmi spokojen.

Také u císařského dvora měla rodina Larisch-Mönnich velmi dobré postavení. V roce 1877 přijel na zámek Solca korunní princ Rudolf a v roce 1906 sám císař František Josef I. Zámek také rád navštěvoval pozdější následník trůnu František Ferdinand d’Este. Solcu také několikrát poctil svou návštěvou německý císař Vilém II., a v roce 1916 přijel na návštěvu dokonce bulharský král Ferdinand.

Tehdy byl Heinrich Larisch-Mönnich vyznamenán za své zásluhy pro monarchii, a to bulharským velkokřížem. Děkovný list obdržel také od císaře. V té době uplynulo třicet let od nástupu Heinricha do úřadu zemského hejtmana a při té příležitosti mu mnoho moravských měst udělilo čestné občanství. Dva roky poté bohužel zemřel na svém zámku Solca.

DĚDA EUGEN

Maminčin tatínek Eugen Larisch-Mönnich se narodil ve Vídni v roce 1835. Byl císařským komořím a čestným rytířem maltézského kříže. Dědictvím získal Petřvald a jeho doly, které dále rozšiřoval. Vybudoval šachty Jindřich a Eugen, ale i další. U jámy Eugen nechal vystavět fabriku na bělobu zinkovou, která ale v roce 1932 skončila. V Horní Lutyni vlastnil fabriku na hliněné zboží a v Záluží cihelnu. K tomu všemu provozoval velmi úspěšný lihovar.

V roce 1862 dostal děda Eugen do vlastnictví také zámek Velké Kunčice – Kończyce Wielkie, k němuž patřily i obce Hažlach a Rudnik. V roce 1865 se oženil s hraběnkou Marií Deym, mojí babičkou. Narodily se jim tři dcery. Moje maminka Gabriela, Henrietta a Franziska.

Děda Eugen se také pustil do přestavby zámku Rychvald, který vlastnil. V roce 1869 tam zřídil železniční zastávku, která se nacházela přímo před zámkem. Hodně mu při přestavbě pomáhala jeho dcera Franziska. Později zámek Rychvald dostala jako věno při svém sňatku s knížetem Ernstem Rüdiger von Starhemberg. Všichni jsme jí říkali Fanny a jí se to moc líbilo.

V roce 1878 potkalo moji maminku a její sestry velké neštěstí. Byly vlastně ještě hodně malé, když jejich maminka tragicky zahynula. Přestože to byla výborná jezdkyně, při jedné projížďce ze svého koně spadla a ten ji uvláčel. Bylo to pár dní před Vánocemi. Mojí mamince bylo tehdy šest let a vyprávěla mi, jak hrozné dny to tenkrát byly. Ona a její dvě malé sestry, Franziska a Henrietta, celé vánoční svátky proplakaly. Ještě když mi to maminka vyprávěla, bylo na ní vidět, že je ta vzpomínka pořád živá.

Dva roky po tom hrozném neštěstí zemřel i maminčin tatínek, můj dědeček Eugen. Říká se, že zemřel žalem. Lidé ho měli rádi, byl to velmi laskavý člověk. Říkali mu„opatrovatel chudých“. Neunesl smrt své ženy Marie a po dvou letech trápení zemřel také. Moje maminka a její dvě malé sestry zůstaly samy. O jejich výchovu se začal starat jejich strýc, Franz von Deym. Byl to bratr mé babičky.

Teta Henrietta se stala dědičkou zámku Nový Světlov, ale bohužel tragicky zemřela velmi mladá a já ji nikdy nepoznal. Znám ji jenom z maminčina vyprávění. Teta Franziska dostala dědictvím zámek Rychvald.

Po svatbě odjela se svým manželem Ernstem do Rakouska, kde se jim narodily čtyři děti. Její manžel byl rakouský politik a Fanny se politice také začala věnovat, stala se členkou mnoha podpůrných spolků, kterým hodně pomáhala. Jako velké poděkování jí bylo propůjčeno právo „palácové dámy“, čestný titul dámy na císařském dvoře. Za svou práci dostala vyznamenání rakouského Červeného kříže a jiná vyznamenání. Pořád se o ní někde psalo a my doma jsme na ni byli moc pyšní.

Po vstupu nacistů do Rakouska byla krátkodobě zatčena kvůli svým názorům. Po propuštění odcestovala zpět do Rychvaldu, kde už na zámku trvale bydlel její nejmladší syn Georg Adam. Tomu se tam v roce 1936 narodila dcera Frederika a na její křtiny si ještě dobře pamatuji. Byla to krásná doba.

Fanny později patřila také cihelna v Záblatí a fabrika na výrobu hliněného zboží v Horní Lutyni, které nakonec prodala. Naproti zámku nechala postavit vilu pro správcovské účely a jedno patro využívala jako svůj byt. Zámek nechala kompletně upravit a zrenovovat. Hlavně vnitřní schodiště, kuchyni a nový přivaděč vody. V zámku nechala zřídit novou kapli. Když bylo všechno hotové a byli jsme se tam podívat, velmi nás to překvapilo. Opravdu se to povedlo a ze zámku se stalo honosné sídlo. Fanny si bohužel dlouho svého nového domova neužila. Zemřela v roce 1943 v Darkově. Bylo to chvíli po smrti mého tatínka a celá rodina jsme se rozhodli, že ji pochováme také na hřbitově v Kończycích. Věděli jsme, že Fanny by do nacistického Rakouska určitě nechtěla. Opět jsme prožívali tu těžkou chvíli a znovu si vše připomněli. Jako bychom i tatínka pohřbívali znovu.

MAMINKA

Moje maminka Gabriela se po smrti svých rodičů stala dědičkou zámku Kończyce Wielkie a také obcí Hažlach a Rudnik. K tomu dostala také Petřvald se všemi fabrikami. Po první pozemkové reformě jí byl ale z tohoto dědictví ponechán pouze statek s lihovarem a lesním hospodářstvím.

Část její rodiny Larisch-Mönnich žila ve Vídni, proto tam maminka často pobývala. Jako mladá dívka se pohybovala mezi dámami okolo císařovny Alžběty, která si ji vybrala za svoji dvorní dámu. Patřila poté do skupiny dívek, které si říkaly Comtessen-Kreises. K císařskému dvoru měla maminka velmi blízko.

Tam se také seznámila s mým tatínkem. Byla to velká láska a v roce 1893 měli ve Vídni velkolepou svatbu. Sám císař jim dokonce nechal ve svatební den vystřelit dělovou salvu. Všechno štěstí měli před sebou. Přestože tatínek býval často odvelen na různé posádky, rodiče se do Vídně vždy rádi vraceli. Henrietta a já jsme se naučili Vídeň milovat. Často jsme si už jako děti povídali, jak moc se těšíme, až do tohoto krásného města zase pojedeme.

Když se narodil můj mladší bratr Ferdinand, rodiče se rozhodli, že budou žít na zámku Kończyce Wielkie, který patřil mamince a leží v česko-polském pohraničí. V roce 1902 se tam narodila moje mladší sestra Anna. Na zámku jsme se sourozenci prožili nádherné dětství. Přes zimu jsme jezdívali do Vídně a od jara jsme už zase byli v Kończycích. Maminka začala pomáhat ve zdravotnictví jako dobrovolnice. Hodně pracovala pro Červený kříž na Těšínsku a v roce 1902 se stala jeho prezidentkou. V těšínské nemocnici také pomáhala s vybudováním pavilonu pro nemocné děti, který po ní v roce 1910 pojmenovali. Jako poděkování získala také čestné občanství města Cieszyn. Pro děti z okolí pořádala zábavy v palácové zahradě nebo vánoční večeře, na kterých jim rozdávala obuv a oblečení. Snažila se pomoci hlavně chudým dětem, aby se jim dostalo lékařské péče a vzdělání. Několika nadaným dětem zase zajistila stipendia, aby mohly vystudovat.

Na Kończyce Wielkie vzpomínám moc rád. Měli jsme zámek krásně zařízený a poskytoval nám pohodlné bydlení. Pamatuji si na maminčin sekretář, kde měla krásné kousky různého porcelánu. Vybavuje se mi takový zlatem zdobený porcelánový kočár s koňským spřežením. Když jsem byl ještě hodně malý, museli mi častokrát vysvětlovat, že opravdu není na hraní. Koně vypadali jako živí a já si myslel, že je to ta nejlepší hračka. Neustále jsem se snažil, abych se k němu nějakým způsobem dostal, nemohl jsem pochopit, proč mi ho nechtějí dát. Až později jsem věděl, že to opravdu není hračka na hraní, i tak se mi ten kočár ale pořád líbil. Musím se usmát, když si na to vzpomenu.

Zámek byl velmi prostorný a kolem bylo hodně stromů a zeleně. Pod zámkem se nacházelo malé jezírko, ve kterém jsme se často koupali nebo na něm jezdili na lodičkách. Jako malý jsem si neuměl představit, že bych žil někde jinde. Celé okolí zámku bylo nádherné a pro děti to bylo přímo ideální místo. Kousek od zámku vedla cestička, po které jsme s maminkou chodili do kostela svatého Michaela archanděla. Když byla maminka na zámku, chodila tudy do kostela každý den. Vedle zámku stála také naše krásná soukromá kaplička. Když jsem byl doma, chodil jsem do ní také denně. Měl jsem to tam opravdu moc rád, je to kouzelné místo.

Asi před rokem nechala maminka zámek i s kapličkou přepsat na mě. Poslední dobou se necítila dobře a chtěla urovnat svou dědickou závěť. Je mi moc líto, že to místo už nikdy neuvidím. Doufám, že moje děti se jednou o zámek i kapličku postarají. Že to tam budou mít tak rády jako já.

Často jsme jezdili také k rodině mé maminky do Karvinné na zámky Fryštát a Solca. Solca má také nádherné okolí, kam se jezdilo na lovy. Když jsem byl malý, byl to pro mě zámek z pohádky, krásná stavba s nádherným parkem a kašnou ve tvaru čtyřlístku. Na zdejším kurtě jsem poprvé držel v ruce tenisovou raketu. Později jsme mezi sebou s bratrem pořádali takové naše turnaje. Byl tam i bazén s vyhřívanou vodu, a protože jsme to znali od dětství, brali jsme to jako samozřejmost.

Kousek od zámku je postavená rodinná hrobka v podobě antického chrámu, kterou zdobí čtyři vysoké sloupy. Je to velmi důstojná stavba, a když tam stojíte, cítíte sílu toho místa a mrtvých, kteří tam odpočívají.

Před rokem v prosinci část zámku Solca vyhořela, ale doufám a věřím, že teď po válce bude brzy opravený. Snad se zachovala obsáhlá knihovna se svými cennými tisky. Maminka mi psala, že to byl obrovský požár, ale knihovna snad byla ušetřena. Jsem za to opravdu rád, protože by to byla velká škoda. Přesto bude oprava zámku určitě nákladná.

Mé dětství provázelo hodně cestování. Ještě když tatínek sloužil, často jsme s ním jezdili na posádky. S rodiči jsme také cestovali do Prahy a jejího okolí. V Praze jsme se vždycky zastavili, když jsme byli u babičky a dědy na zámku Měšice. Měli tam krásný velký park a taky takové obrovské hodiny. Rád jsem je pozoroval. Babičce jsem na nich ukazoval, že už poznám, kolik je hodin. Tehdy jsem nemohl tušit, jak moc do mého osudu Měšice zasáhnou.

Při každé zastávce v Praze jsme také zašli na Olšanský hřbitov. Je tam hrob mojí sestřenice a bratrance. Malou Mathildu jsem nikdy nepoznal, zemřela ve svých třech letech. Byla malinká a tehdejší medicína jí ještě neuměla pomoci. V té době jsem ještě nebyl na světě. Bratranec Zikmund zemřel, když mi bylo deset let. Měli jsme se rádi, a když jsme se všichni sešli i s mými sourozenci, bylo veselo. Milovali jsme hru na vojáky a různé schovávačky. Nedokázal jsem pochopit, že už ho nikdy neuvidím. Bylo mi moc líto, když mi řekli, že zemřel. Při každé cestě do Prahy se za ním a malou Mathildou musím na hřbitov zastavit. Je tam krásný klid, ale je to smutné místo. Nikdy nepochopím, proč musí tak malé děti umírat. Nechci ani pomyslet, že by podobný osud mohl potkat mé děti. Je to hrozná představa.

Hodně jsme jezdili do Vídně. Narodil jsem se tam a vždycky mám pocit, že jedu domů. Maminka Vídeň hodně milovala, to máme společné. Doma má schovaný výstřižek z vídeňských novin, kde se o ní píše skoro na celé straně. Popsali ji jako krásnou, zdvořilou, inteligentní a vtipnou paní. Jako odvážnou jezdkyni, filantropku, mecenášku umění, elegantní bruslařku a nadanou klavíristku. To všechno je naše maminka. Byl to krásný článek. Mrzí mě, že nyní mamince způsobím tolik bolesti.

Kousek od domu, kde jsem se narodil, je veliká zoologická zahrada. Chodil jsem tam s rodiči už jako malý chlapec a ještě nedávno jsem tam byl se svými dětmi. V srdci mám uložený také nádherný pohled na zámek Schönbrunn a celé jeho okolí. To jsou místa, na která bych nemohl nikdy zapomenout. Jsou to mé vzpomínky a ty mi nikdo vzít nemůže.

Jako malé děti jsme se vždycky opravdu moc těšili třeba do cukrárny Demel. Chodili jsme i do restaurace Sacher, která byla také skvělá. Vždycky jsme se ale těšili na nějaké ty sladkosti, proto pro nás byl Demel určitě nejlepší. Když už jsem byl starší, občas jsme s tatínkem sedávali v Central Café nebo v Café Museum. Měl jsem ty chvíle rád. Pravidelně se tam potkával se svými přáteli, které jsem znával už z dětství.

STUDIUM

Od dětství jsme měli domácí vychovatelky. Ty za námi docházely na zámek, kde nás vyučovaly, a některé u nás podle potřeby také pobývaly. Všichni čtyři jsme to asi do deseti let měli stejně.

Ve svých čtrnácti jsem nastoupil do Jezdecké kadetní školy v Hranicích na Moravě. S českým jazykem jsem neměl nikdy problém. Doma se sice mluvilo německy, ale také česky a polsky. Maminčina rodina, která žila kousek od nás v Karvinné, mluvila česky i německy, tatínkova rodina používala hlavně němčinu. A lidé kolem nás, kteří na zámku pracovali, mluvili téměř všichni polsky.

Většina studentů na škole v Hranicích už jezdit na koni uměla, tak jako já. S bratrem Ferdinandem jsme spolu jezdili na koni už jako malí kluci, bylo to pro nás úplně samozřejmé. Bratr měl takového hodného hnědáka a já jsem měl huculského strakáče. Byl to krásný kůň. Jinak se mi ale do té školy v Hranicích moc nechtělo. Chápal jsem, že si tatínek přeje, abych šel ve stopách našich předků, abych pokračoval ve vojenské tradici rodiny. Od dětství kolem mě byli samí vojáci, slýchával jsem obrovské množství příběhů, které se u nás vyprávěly, a já ty muže obdivoval za jejich odvahu. Jenom to nebylo tak, že bych si přál být jako oni. Obdivoval jsem jejich nádherné uniformy, ale moje zájmy byly jiné. Hodně mě bavil dějepis, zeměpis a také agronomie. K zámku patřily velké statky a hospodářství. Myslel jsem si, že bych se tomu mohl jednou věnovat. Bavily mě jazyky, studoval jsem angličtinu a sám se začal učit ruštinu. Četl jsem pár knížek o Rusku a začalo mě hodně zajímat. Má krásnou historii, básníky, skladatele. Je to obrovská země. Miloval jsem také cestopisy, cestování byl můj velký koníček. Ještě jsem toho chtěl tolik vidět, vyřídil jsem si dokonce vízum do Ameriky. Tu už ale nikdy neuvidím.

Vojenskou školu jsem přesto úspěšně dostudoval a na tatínkovu radu jsem se dobrovolně přihlásil ke schwarzenberským hulánům do Salzburgu. Těšil jsem se hlavně na město a jeho okolí. Už jako malé děti jsme měli radost, když jsme tam jezdívali s rodiči. Tam jsme zase rádi chodívali do cukrárny Tomaselli. Ona je to spíše kavárna, ale už jako malý jsem miloval všechny ty dobroty. Café Tomaselli je nejstarší kavárna v celém Rakousku. Nabízí vynikající kávu i zákusky. Představuji si, jaké to tam asi teď mají. Jak rád bych se tam na chvíli posadil a dal si kávu.

Kdy jsem vlastně naposledy měl nějakou normální kávu? Ani si nevzpomínám. Letos to určitě nebylo. Uvědomuji si, že už asi nikdy neucítím tu lahodnou vůni vařené kávy a její chuť. Opravdu už ji nikdy neochutnám? To byly chvíle, díky kterým jsem také miloval Vídeň. Káva k ní vždy patřila. Ještě jsem nezapomněl, jak skvěle chutná.

Mé druhé křestní jméno je Sigismund, po mém milovaném dědečkovi. Ten byl v roce 1872 jmenován guvernérem a prezidentem tohoto rakouského města. Velmi pomohl rozvoji Salzburgu a v roce 1875 byl jmenován jeho čestným občanem. Město Salzburg mu v roce 1900 dokonce odhalilo památník cti. Bylo to poděkování za všechno, co pro toto krásné město udělal. Dědeček je pochovaný na zdejším hřbitově. V oblasti Kaprunu je po něm pojmenovaná taková divoká soutěska. Je dlouhá 320 metrů a lemují ji spojovací lávky a dřevěné chodníčky. Když jí procházíte, je to opravdu malé dobrodružství. Nakonec vyjdete u nádrže Klamm See, která je nádherně tyrkysově zelená. Byl jsem tam později na výletě se svými dětmi a je to krásná procházka. Hodně jsme si to užili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství osudu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.