KDYŽ MÁ

ŠTĚSTÍ KLIKU

Aurélie Valognes

JOTA/2020

Au petit bonheur la chance!

Vydáno ve spolupráci s Lester agency & Associates.

Copyright © Mazarine, département des éditions Fayard, 2017

Translation © Kateřina Štáblová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-760-2

Život není to, co jsme prožili, ale to, na co si vzpomínáme.

Gabriel García Márquez

– 1 –

Až se za patami práší

Jean je snílek: stále má hlavu v oblacích a je ztracený ve svých myšlenkách. Takže ho nevyhnutelně překvapí i sebemenší kamínek na cestě a vzápětí je na zemi. Klučina pokaždé vyskočí zase zpátky na nohy a mumlá si pro sebe „to je dobrý“. Aby si připomněl, že nemá plakat. Aby sám sebe přesvědčil, že ho to nebolí.

V šesti letech se mu kolena hojí rychle a jeho pýcha je stále nedotčená: kašle z vysoka na to, co si myslí ostatní, ti, před kterými se den co den desetkrát rozmázne. Z každého držkopádu se hned otřepe a prozpěvuje si, jako by se nic nestalo.

Jeho matka Marie by ho raději naučila chodit bez klopýtání. Ráda by ho ušetřila těch zbytečných pádů, které ji zraňují stejně jako jeho. Měla by mu snad poradit, aby trochu víc zvedal nohy? Jenže chůze není jako jedení nebo čtení, druhého člověka jí nejde naučit.

Jiní chlapci jeho věku tolik nepadají, a když už, neobejde se to bez povyku: slzy stříkají i pro pár oděrek. Zato Jean má tvrdší skořápku, snese skoro všechno. A pokud není právě na zemi, kráčí rovně. Ne jako zákazníci pivnice, kde pracuje Marie, kteří stěží položí jednu nohu před druhou, když večer odcházejí domů.

Marie by mohla být ráda: až dosud si nic nezlomil. Ani jeho srdce ještě nezlomila žádná první láska. Snad jen tehdy, když zjistil, že si ji nemůže vzít za ženu. Nedělá se to, třebaže ona sama vdaná není, třebaže je ještě hodně mladá, třebaže se nezdá, že by byla ještě nějak zamilovaná do jeho otce. A tak ji aspoň večer pevně objímá, dokud sám neusne. Někdy je Marie po pracovním dni tak vyčerpaná, že sama jako první upadne do spánku a vdechuje přitom vůni svého chlapce. Jean ví, že za takových nocí nehrozí, že se mu bude zdát noční můra. Je tady s ní. Vedle ní. Napořád.

Až do toho večera, kdy ho jeho matka vytrhne ze sna. Je noc. A najednou i veliká zima. Jean k sobě tiskne svého medvídka ještě pevněji. Pozvedne jedno víčko a rozeznává, jak Marie popadá bílý kufřík, ten polepený disneyovskými samolepkami. A jak ho bez hlesu plní. Do očí jí stoupají slzy. Slzy smutku. Vzteku. Odhodlání. Tentokrát to byla poslední kapka. On už jí ubližovat nebude. Nikdy. Ve svých dvaceti osmi letech Marie znovu bere svůj život mladé ženy do vlastních rukou. S Jeanem jako dalším zavazadlem.

Venku se jí chlapeček pevně chytí kolem krku. Ona kráčí velmi rychle, zrychluje ještě při sebemenším zašustění listí na stromech a často se otáčí. Jean se snaží vážit co nejméně. Nechce, aby ho nechala u sousedky, jako to právě udělala s jejich psem.

Svírá se mu srdce. Cítí, že bude plakat. „To je dobrý,“ mumlá si pro sebe. Je schoulený v náručí té, která ho něžně hladí po vlasech, jako by tím z něj chtěla sejmout všechnu bolest. Ukrývá nos v Mariině zátylku. Její krk má jedinečnou vůni: je to zvláštní směs tabáku, citronu a medu. Její pokožka chutná trochu slaně po jeho slzách. Nechává je, ať si tečou. Jean se jí drží tak pevně, jak jen dovede. Její vůně, jejího těla. Aby je nikdo nerozdělil. Nikdy.

Dvě křehké duše si razí cestu nocí a ani ne za hodinu už klepou na známé dveře. Svítání je na spadnutí. Když babi Lucette spatří dva uprchlíky s kufříkem, nevypadá překvapeně. Na nic se neptá. To Jean by měl otázek celé tucty, ale zmocňuje se jej únava. Mladá matka za sebou zaklapne dveře a je pryč. On zůstává, sám, u své babičky. Na léto. Navždy.

Jean to ještě neví, ale toho červencového dne roku 1968 mu začíná nový život.

– 2 –

Je to kříž a cesta trnitá!

Jeanovi se zdál ošklivý sen. Den předtím, 14. července, měl narozeniny, právě v den, kdy se slaví největší státní svátek. Jeho otec ho chtěl překvapit a vrátil se dříve, než ho čekali. Ze své poslední cesty mu dovezl nového neobyčejného ptáka, aby dělal společnost papouškovi, který bez přestání skřehotal. Vzápětí se otec rozčílil, když zjistil, že matka si nemohla pomoct a pustila Šedáka z Gabonu na svobodu. Jeana poslali do postele, aniž vůbec dostal příležitost sfouknout si svých šest svíček.

Strhl se křik, Marie plakala a všechno v domě rozbíjela. Později, když už upadl hlouběji do spánku, ucítil, jak ho někdo líbá na tvář, a uslyšel, jak ho probouzí něžný hlas. Vzpomíná si na bílý kufřík. Na spěšný odchod ze Saint Pair sur Mer do Granvillu. Na Lucettiny dveře, jak se zavřely za jeho odcházející matkou. A na to, jak zůstal sám. Jen na čas, než se jeho maminka usadí. V Paříži. Bez něj.

Poslední slova jeho matky mu stále ještě znějí v hlavě. Jako noční můra, která nechce skončit. Slíbila, že se vrátí. A vrátí se, to je jisté. Jean se upíná k té naději.

Když se pak chlapec probírá, nepoznává nic. Matrace na zemi, jeho medvídek vedle něj, přimáčknutý víkem bílého kufříku. Všechno je ošklivé, vyšlé z módy a protivné. Stejně jako babi Lucette.

– 3 –

Měrou vrchovatou…

Lucette si v den Jeanova narození v červenci 1962 poklidně žila ve městě Granville v Normandii. A nebyl to až tak šťastný rok, jak jej později opěvoval jistý Claude François. Svět je jeden velký čurbes – Nelsona Mandelu zavřeli, začalo embargo vůči Kubě, zuřila válka ve Vietnamu a Berlínská zeď byla dokončená teprve nedávno.

Jenže k tomu, aby se Lucette nechala rozčarovat, je potřeba víc. Třebaže Jean není její první vnuk, okamžitě o něm prohlašuje, že je „podivný“. A protože si v této rodině raději nedávají najevo své pocity, babičku začali rychle považovat za přísnou a neotesanou starou ženu, s níž nejsou žádné žerty. Obdivuhodným způsobem vychovala sedm dětí a bárku svého života vedla dál i poté, co její muž Marcel náhle zemřel.

Jean tedy není její jediný vnuk: jeho teta Françoise už má tři děti, které by bývaly mohly být jeho společníky ve hře, ovšem z důvodu, který chlapci uniká, Françoise a Marie, ačkoli jsou sestry a bydlí ve stejném kraji, navštěvují svou matku Lucette raději jen tehdy, když ta druhá u ní není.

Lucette bydlí na Alsasko-lotrinském náměstí, všichni v Granvillu však tomu místu říkají „Kalvárie“. Leží totiž úplně nahoře na kopci u nádraží. Zdolat ten svah opravdu není snadné, zvlášť pod spalujícím sluncem a s každodenním nákupem.

Dům, ve kterém Lucette bydlí, je hodně starý a není zrovna luxusní: žádný telefon, žádná televize ani lednička, především tu ale není ani tekoucí voda a toaleta. Je potřeba sejít dvě patra, naplnit vědra vodou a pak je zase pěšky vynést nahoru, protože výtah tady taky není. Člověk v tomhle domě stráví významnou část dne chozením po schodech: kdykoli musí na záchod, prát prádlo nebo mýt nádobí. Lucette má díky tomu pevná stehna a pořádné plíce!

Na záchod se musí až úplně ven. Dolů do přízemí, na ulici, za staré dřevěné dveře s vyřezaným srdíčkem pro větrání. V noci stará dáma používá nočník, který každé ráno chodí vylévat. Tedy kromě dní, kdy je u ní na prázdninách Jean, to se pak ta práce ochotně přenechá jemu. Někdy při tom spadne, prozpěvuje si však pokaždé.

Jean má babi Lucette obyčejně docela rád. Vždyť je to tak trochu kouzelnice! Nemá zrovna peněz jak želez, ale dokáže proměnit obyčejná vajíčka v palačinky a z mouky a cukru upeče koláče, a i když se nikdy neusmívá, on ví, že má pro něj slabost. Pro malého „budižkničemu“!

Dnes ráno se mu však na kobylku nedostane. Dokonce ani s tou vůní domácích sušenek, která se line z trouby a lechtá ho v nose až v obývacím pokoji, kde leží. Jean si zamkl nosní dírky, ústa i srdce.

Choulí se zády k babičce, která ho pozoruje od kuchyňského prahu. Mizí pod červenou peřinou, teplou a uklidňující. Aby skryl svou bolest. Aby mohl spát dál. Dokud se jeho matka nevrátí.

Když znovu otevře oči, stará dáma sedí v křesle naproti němu a plete.

Je rychlá jako Sputnik, tahle babi!

Obyčejně rád pozoruje, jak celé hodiny nabírá očka jedno po druhém a poslouchá při tom rádio. Jean natahuje uši: z tranzistoru zní píseň, ve které žena zpívá, že na Harley Davidsonu ujede ledaskomu. Chlapec doufá, že jeho matka, která si taky odjela úplně sama, nemá stejný názor.

Marie měla snů vždycky plnou hlavu. A byly to touhy mnohem větší než pokoj o velikosti sedm metrů čtverečních, který sdílela s Françoise, svou starší sestrou.

V Granvillu se dusila: pořád jí někdo něco vyčítal. Že vyčnívá, že nedbá na zákazy, že porušuje pravidla. Nemohla za to, už jen její narození bylo popřením zákonů přírody! Marie, nejmladší ze všech sourozenců, přišla na svět jako zázrakem, když už si její rodiče mysleli, že nikdy nebudou mít další děti.

A tak odchází, daleko z těsné Normandie, kterou si oškliví a kde musela žít, když nebylo nic lepšího. Odchází, ačkoli za sebou musí nechat malého človíčka. Mladá matka si vybírá místo, které stojí nejvýš na žebříčku jejích raných ambicí, místo, kde jí budou rozumět, kde ji podpoří, kde si na ni nebudou ukazovat prstem. Paříž. Tam jí nikdo nebude diktovat, co má dělat. Bude se rozhodovat sama a bude svobodná. A najde lepší život, pro sebe i pro Jeana.

Granvilleské slunce zapadlo. Jean strávil první den bez své matky. V Morfeově náručí místo toho jejího. On a ona byli až dosud nerozluční. Od jeho narození neuplynul jediný den, kdy by společně nestrávili aspoň jednu spikleneckou chvilku navzdory jejímu povolání servírky, které ji často připravovalo o večery a víkendy.

Se svým otcem měl Jean úplně jiný vztah: byl zábavný, milující, ale nikdy nebyl doma. A i když tam byl, nebyl tam doopravdy. To bylo v podstatě také to, co mu vyčetla jeho matka ten večer, než utekli. On jí odsekl, že nemůže vyčítat námořníkovi, že není doma, když kvůli každému lovu tresek musí odjet přinejmenším na čtyři měsíce. Nikdo mu nebude brát jeho svobodu vydat se na moře. Ani jeho družka a ani syn, o tom nemůže být pochyb.

Když se Jean znovu vzpamatuje, je noc. Chlapec má žízeň a hlavně obrovský hlad. Na kuchyňském stole vidí nachystaný talířek. Nevšímá si ho. Bezmyšlenkovitě hledá ledničku nebo vodovodní kohoutek. Nic z toho tady není. Není to tady jako doma.

Trucovitě se pouští do svačiny, kterou mu babička připravila: ale i jeho oblíbené koláče chutnají hořce. Takhle nějak musí chutnat smutek.

– 4 –

Stará čarodějnice!

Tlusté a zaprášené závěsy v obývacím pokoji náhle ustoupily oslepujícímu světlu. Jean hledá útočiště pod svou háčkovanou přikrývkou, aby se skryl před potměšilým útokem bílého dne, který ho chce vytrhnout z jeho letargie. Náhle si uvědomí, že je nahý jak červ.

„Vstávat! Dneska už bude potřeba tě popohnat, mladý muži. Nemysli si, že strávíš celý den naříkáním.“

Kdo to mluví? A kdo je ten mladý muž?

Jean si sedá a mne si oči, aby odlepil od sebe řasy, jimiž sotva prosvítá Lucettina silueta. Stojí před ním a šermuje rukama.

„Ty si myslíš, že tohle jsme dělali, když byla válka? Že jsme plakali pro ty, co museli odejít? A to jsme aspoň měli důvod je opravdu litovat: oni se už nevrátili, dobrovolně se šli nechat zmasakrovat. No tak si představ, že jsme neseděli a netočili palci. Nenene! Život šel dál a každé ráno jsme museli vstát a postarat se o všechnu tu dřinu, která se sama neudělá.“

Lucette nevypadá, že by žertovala; její trpělivost má meze, které Jean zatím ještě nezná. Dosud nikdy ho nekárala, především to však u ní nikdy neměl chuť ani riskovat. Stačil mu pohled na její velké pazoury, poroučel by se k zemi už po první ráně.

Lucette je obvykle spíš mlčenlivá. Neříká, co jí slina na jazyk přinese, neklábosí a nedrbe. To, že právě vypustila celých pět vět za sebou, dokonce rychlostí, jakou obvykle nabírá očka při pletení, ho trochu mate. Chlapeček si povzdechne.

„Jsi smutný, viď? Umím si dát dvě a dvě dohromady. Jenže tvoje matka nešla do zákopů, pokud vím. Je v Paříži a přijede si pro tebe za pár dní. No tak, budeš tu nanejvýš dva týdny, sám jsi ji slyšel. Od teď už pod svou střechou nechci žádného ufňukance.“

Ufňukance? Ta na to jde zhurta, ta babi.

„Pro začátek se v rychlosti oblečeš. Spravila jsem ti kalhoty a tílko. To nebylo zrovna hezké, všechny ty díry na kolenou. Pak budeš tak hodný a sejdeš dolů pro vodu, aby sis mohl opláchnout obličej. Máš ho úplně černý. Jeden by řekl, že vypadáš jako švestka na tvarohovém koláči.“

Jean mhouří oči. Ještě je trochu oslepený, když teď Lucettin stín stojí se založenýma rukama přímo před jeho matrací.

„Ano, ano, hned, babi!“ odpoví natošup.

Vstává a už si natahuje oblečení. Je tuhé, drsné a je cítit marseilleským mýdlem. Míří do koupelny, aby se krapet umyl, když tu si vzpomene, že nejdřív si musí naplnit lavor.

Poté co dokončí únavný výstup, je už skoro úplně vzhůru. Dokonce na schodech ani jednou nezakopl, ale bylo to tak tak! Babička na něj čeká v kuchyni u dřezu, vyzbrojená žínkou na mytí, která vypadá jako opravdu spletená z koňských žíní.

Jean se umývá pomalu a malátně jako kočka, a tak Lucette bere věci do svých rukou. Postříká ho ledovou vodou, popadne hadr a energicky ho drhne jako hrnec, ve kterém se připálil karamel.

„Ukaž mi to. To ses teda nepřetrhl! A to nemluvím o těch nemožných vlasech, co ti trčí jako sláma. Jsi snad nějaký hipík?“

Kromě La traviaty, kterou by mohla poslouchat celý den a plést při tom v houpacím křesle, v jejích očích nic moc jiného milost nenachází.

Klečí na kolenou, aby byla v jeho výšce a mohla si ho pozorně změřit navzdory tomu, že už špatně vidí na blízko. Plaše se ušklíbne – u kohokoli jiného by to byl upřímný úsměv vyvolaný uspokojením.

„Tak je to lepší. Přece bys nešel navštívit dědu celý zahnojený?“

„Dědu Marcela? Ale já jsem myslel…“

„A o kom jiném bych asi tak mluvila?“

– 5 –

Žabí stehýnko

Lucette je ohromně věrná a to je to hlavní, co je třeba o ní vědět: navštěvuje mrtvé stejně často jako živé. Jean má raději živé, protože ti mu vždycky nakonec nabídnou višně naložené ve slivovici nebo bílou kávu s pořádným kusem koláče.

Stará dáma chodí na hřbitov často. Vlastně každý týden. Je to nedělní procházka, až na to, že nebývá v neděli.

Když se Jean a babi Lucette vydávají z domu na hřbitov, stoupající slunce už pěkně připaluje. V ulicích není ani myš. Jean je rád venku brzy ráno, zvláště v tuto hodinu, kdy se z Madelaininy pekárny sto metrů od jejich domu šíří příjemná vůně teplého pečiva. Jean má slabost pro vůně všeho druhu. V pekárně se vyrábí slané krekry a sladké sušenky. Sice se říká „se“, ve skutečnosti to jsou však „ony“. Ženy se zlatýma rukama.

Loni v létě, kdy byl Jean u babičky na prázdninách a hrozně se v letním parnu nudil, se je vydal špehovat pootevřeným oknem. Dělnice, které pracovaly po obou stranách běžícího pásu, ho uchvátily. Zacházely s tisíci krekry nejrychleji, jak dovedly, posunovaly je po pásu, aniž by se jim jediný z nich rozlomil, a nakonec z nich vytvořily úplně malinké balíčky. Když se pak Jean pokouší vytáhnout jeden z nich, rozdrobí se mu pod prsty i všechny ostatní.

Opravdové kouzelnice jsou tyhle dělnice!

Jdou po silnici směrem na západ, k vysokým útesům, které ční z moře. Granville je staré pirátské město a nejpříjemnější cesta na hřbitov vede podél žulových domů na okraji města. Potom podejdou padací most a dál pokračují dlážděnými uličkami. Postupují podél hradeb a odpočívají u jednoho z náspů na skalnatém výběžku, který se tyčí nad zálivem Mont Saint Michel. Výhled z vrcholku útesu je dechberoucí. Za zády nechávají pláž Plat Gousset a pokračují cestou napravo, obejdou shora bývalý tresčí přístav, až dojdou ke hřbitovu, kde se chystají navštívit dědu Marcela a Jeanova strýce, malého Gabriela.

Cesta před nimi je ještě dlouhá. Jean se znovu noří do svých myšlenek. Pokud si dobře vzpomíná na to, co mu vyprávěli, jeho dědeček neměl čas žít život, o jakém snil. Chtěl být středoškolským učitelem, ale byl nucen vzít velmi těžkou práci u Gaz de France.

Jednoho dne se vrátil z práce moc unavený. Špatně se mu dýchalo, a tak se natáhl na chvíli na postel. Už z ní nikdy nevstal. To byl rok 1954. Bylo mu padesát čtyři let. Proto Jean neměl sebemenší šanci, aby svého dědu poznal.

Na Lucette mu přijde nejdivnější, že o strýci Gabrielovi vždy mluví jako o miminku. Je potřeba si ujasnit, že Jeanův strýc je mladší než on. Není mu ani rok. Má to něco společného s matematikou, jak se zdá.

Není třeba, aby Lucette byla smutná. Ačkoli Gabriel byl její první dítě, měla jich dohromady sedm a to už celkem stačí, protože konec konců to je plno lidí.

Když konečně dorazí na hřbitov, Lucette popadne konev, drobným pokývnutím hlavy pozdraví hlídače a bez váhání míří k osamocenému zákoutí. Jean si nemůže pomoct a jásá nadšením z toho kousku zeleného ráje nad mořem:

„Žjóva, to je ale hezká zahrada, babi!

Když už je Lucette jednou tady, ví přesně, co má dělat. Je to pořád ta samá písnička: vymění květiny, dá čistou vodu těm novým a nakonec si krapet popovídá.

Jeanovi stačí jen chvilka, aby poznal, které hroby patří jeho předkům: jsou to ty nejopečovávanější. Všechny ostatní vypadají, že je někdo zdobí květinami jen jednou do roka, nejspíš na Dušičky. A ano, jsou i šťastlivci, jejichž datum úmrtí je daleko od listopadu, ti dostávají květiny dvakrát. Naštěstí jsou tu vysoké stromy a krásné pěšinky, díky nim toto místo odpočinku vypadá opravdu kouzelně.

Jeana okamžitě zarazí, že si jeho babička povídá s dědečkem Marcelem a strýcem Gabrielem, jako by byli přímo za sousedním náhrobkem a vytrhávali tam plevel.

„Dneska rozhodně o nic nepřicházíte. Není moc hezky. Cítím, že tohle léto bude deštivé. Ozývají se mi v těle všechny klouby.“

Jean pozoruje babičku, jak si povídá a je při tom ohnutá vejpůl, aby mohla sebrat i sebemenší povadlý lísteček a smést smetáčkem hlínu, která se dostala na kámen. On sám stojí nehnutě, uchvácený maličkým bílým náhrobkem se soškou andílka. Ten patří jeho strýci Gabrielovi.

Otočí tedy hlavu a musí uznat, že mají krásný výhled na moře, kde se dá vytušit několik starších plachetnic.

Skončit tady vůbec nemusí být špatné…

Unavuje ho dívat se na všechnu tu Lucettinu činorodost. Posadí se a pak, když ho Lucette probodne pohledem, hned zase vyskočí.

„No to se podívejme, to přece nejsou žádná křesla! Trochu respektu k Lebonově rodině! Jsou to milí a bohabojní lidé. Jen si vzpomeň, že bez nich bych neměla ani tu zahrádku. A uvědom si, že bez nich bysme si brambory museli kupovat. Pomoz mi raději vyhodit ty zvadlé květiny. To se mi jen zdá! Tahle mládež, to snad není pravda!“

Lucette hudruje dál. Jean se necítí dotčený ani za mák. Chodí tam a zpět s květinami, které vyhazuje do košů k tomu určených. A stále si z plných plic zpívá v pochodovém rytmu. Je veselý, jak už malí kluci bývají.

V pondělí brambory. V úterý brambory… A v neděli, na den Páně, brambor máme požehnaně!

Když se vrátí, zastihne Lucette uprostřed rozhovoru, jak velkoryse doplňuje novým květinám čerstvou vodu. Neříkala snad, že bude pršet? Jean natahuje uši, protože babička jen mumlá:

„Takže zkrátka uvidíme, co bude, však ty ji znáš, Marceli. Kdy? A s jakou? U ní člověk nikdy neví. Ale už nebudu naříkat. Vím, že tobě se to nelíbí: vždycky to byla tvoje malá chráněnka. Ale už toho mám dost, mít kvůli ní pořád těžkou hlavu!

Lucette lije vodu dál, duchem nepřítomná, až je kolem malá potopa, jako by chtěla, aby se Marcel i Gabriel reinkarnovali v ryby. Jean zasáhne:

„No teda, babi, dávej pozor s tou konví. Liješ vodu všude.“

„Cože?“

„Vždyť oni jsou tam dole!“

Lucette se náhle vzpamatuje. To dítě má pravdu.

„Tak už jdeme, Jeane, pojď. Měj se, můj malý Gabrieli. Uvidíme se za týden, Marceli.“

Jean se chytne nesměle Lucette za ruku a otočí se k bílému náhrobku:

„Ahoj! Brzy nashle, strýčku, brzy nashle, dědo! A kam jdeme teď, babi?“

„Samo sebou na mši! Musíme sebou hodit, jinak přijdeme pozdě. A opraš se trochu. Nebo tam chceš přijít zase tak zahnojený?“

„Na mši? Vždyť ani není neděle!“ odporuje ohromený Jean.

– 6 –

Jako vozembouch

Cestou do kostela Jeanovi jede pusa bez zastavení. Poslední setkání jím otřáslo a teď štěbetá jako husy na dvorku.

„Babi, proč chodíš pořád na mši?“

„Abych uctila živé i mrtvé.“

„A proč teda chodíš na hřbitov? Vždyť bys mohla chodit jen na mši, když se tam uctí i mrtví…“

„Jeane, víš ty vůbec, co je to katechismus? Nebo ‚nedělní škola‘, jak říkají tvoji bratranci?“

„Má to něco společného se sázkami?“

Lucette se málem zadusí vlastní slinou.

„Dobře, dobře. Zajdeme za otcem Denisem ještě dnes, hned po bohoslužbě.“

Jeanovi se podaří zůstat několik vteřin zticha, než položí otázku, která ho opravdu trápí.

„A babi? Jak byl vlastně velký můj strýc Gabriel? Protože jeho hrob je úplně strašně moc malý! Není tam snad celý skrčený…“

„No, víš, byl miminko, a tak byl maličký. Neměl ani jeden rok.“

„Aha. A to miminko na fotce nad mojí matrací v obýváku, to je on?“

„Ano, dítě. Je to jediná fotka tvého strýce, kterou mám.“

Zatímco Lucette už nemá chuť svěřovat se s podrobnostmi o smrti svého prvního dítěte a cítí, jak se jí zase svírá srdce, Jean přemýšlí. Není si jistý, že pochopil úplně všechno.

„Ale to není možné! Já tomu nerozumím. Proč mi maminka řekla, že je v nebi, když ty mi říkáš, že je pohřbený vedle dědy! Přece si musí vybrat, jinak to fakt nechápu. A na co vlastně umřel?“

„Na španělskou chřipku.“

„Nesnáším Španěly teda!“

„Nemůžeme nenávidět jen tak, bez důvodu.“

„Jak bez důvodu? Španělé přece zabíjejí i býky, ne?“

„Ano, ale už se v tom nebudeme hrabat: nejdřív by to byli Angličani, pak Němci nebo Tunisani…“

„Tuny saní?“ opakuje zasněně.

Jean zase otvírá pusu, když mu Lucette ukáže svou nákupní tašku.

„Ty mě tak unavuješ těma svýma otázkama. Pojď, vezmi aspoň tady tu tašku a už nechci slyšet ani slovo. Udělá nám to dobře oběma!“

„Jo, to je pravda, protože navíc budu brzy potřebovat hrob hned vedle! Určitě mám to… hluché střevo! A ze které strany vlastně, z levé nebo z pravé?“

„Jemine, mlč už!“

„Ale to může být vážná věc, babi. Už nevím přesně, kdo na to umřel. No ale počkej, byl to někdo známý…“

„Než zase něco řekneš, počítej nejdřív aspoň do deseti a zvaž dobře, jestli to je důležité. Rozuměls?“

Lucettina metoda zabírá. Jean dobrou minutu nic neříká. Lucette toho využívá a vymýšlí, co řekne otci Denisovi na omluvu, že její dcera nedala svému dítěti církevní vzdělání. To se zatím prohýbá pod tíhou tašky, táhne ji po zemi, ale už zase mluví:

„Ten kopec je fakticky prudký! Bylo to lepší, když jsme šli tam. Na to umřel děda, že jo? Je ten kostel ještě daleko?“

„Taková treperenda! Přestaneš už konečně mluvit?“

Jean se snaží držet jazyk za zuby, ale jde to jen ztěžka. V hlavě se mu honí jedna otázka za druhou. Například nikdy nepochopil, kdo je v téhle rodině kdo: to snad dělají schválně, že se všichni jmenují podobně! François, Françoise, Paul, Paule, Lucien, Lucette, Michel, Michelle, Marie, Jean-Marie, Marcel, Marcelle, Jeanne a on, Jean.

V takových křestních jménech se jeden ztratí raz dva. Jean má svou širší rodinu moc rád, přestože své strýce skoro nikdy nevídá. Všichni jsou totiž námořníci nebo vojáci a pracují daleko, v Africe nebo na moři jako jeho otec – ten je taky námořník a loví ryby: jeden by si mohl myslet, že to je v tomhle kraji povinné nebo že všichni měli protekci. Všichni sourozenci jsou milí, odvážní, nikdy si nestěžují ani nekritizují ostatní. Jsou to vlastenci, ale s mírou, jsou prospěšní a nehádají se. Synové babi Lucette se netoulají po barech a nesázejí. Proto je Jeanův otec černou ovcí rodiny (a s ním se tak trochu veze i jeho matka).

Jeho otec byl dvakrát tak starý než Marie, když si spolu začali (další matematická záležitost), a to se Lucette vůbec, ale vůbec nelíbilo. Když Jeanův otec potkal Marii, už toho měl hodně za sebou. Víc než hodně. S jinou rodinou. S jinou ženou, navíc Angličankou, jako by toho už tak nebylo dost.

Jean svého otce miloval. Vyhýbal se mu jen ty večery, kdy otec dostával gáži a pak se z hospody vracel hodně pozdě. Chlapec se vždycky pojistil a stopil mu pásek. Kšandami ublížil psovi o hodně míň. Málokdy se zlobil na Jeana, zbožňoval ho. Dával mu spousty nečekaných dárků: převážně zvířata všeho druhu – agamy, pakobylky, papoušky, gekony –, a ti pak ničili všechno, na co přišli. Je třeba uznat, že k životu v bytě se zrovna nehodili.

Marii to štvalo. Pořád se kvůli tomu hádali. Až dokud ona nezačala plakat, křičet a rozbíjet nádobí, a dokud on nepráskl dveřmi od bytu nebo jako posledně nerozmlátil všechno, co mu přišlo pod ruku, ztěžklou alkoholem. Jean potom zametl všechen ten chlívek a udělal to co nejrychleji, dokud byla jeho matka ještě v koupelně a plakala. Říkal si, že až vyjde ven, rychleji tak zapomene na hádku. Až na to, že často pak letěla rovnou do ložnice a dělala všechny ty zvuky, jako že si potají balí kufry.

Jean se pak šel sám znovu uložit. Věděl, že nakonec si stejně v noci přijde lehnout vedle něj. Chlapec jasně cítil, že maminka je s jeho otcem, který se pořád někde poflakuje, smutná. Otec se nalívá někde se svými kumpány nebo kámoškami, zatímco ona na něj čeká, uvězněná v bytě, který se snaží udržet uklizený navzdory nezvladatelným zvířatům a své vyčerpávající práci.

Jean si váží těch vzácných chvil, kdy otec přijde do jeho pokoje a vypráví mu o příhodách, které zažil na moři, nebo o svých parašutistických sportovních výkonech během odboje. Jak se dostal v noci do Anglie spolu s dalšími rybáři na lodi, se zastávkou na anglicko-normandském ostrově Jersey poblíž Granvillu. Jean se těšil, že zase někdy uslyší pokračování jeho příhod.

Podle babi Lucette je zvědavost jednou z mnoha Jeanových špatných charakterových vlastností, kromě toho je líný jak veš a pořád s hlavou v oblacích. Mimo jiné. Jean se nechal rozptýlit svými vzpomínkami, nevšiml si kamínku na chodníku a už je natažený jak široký tak dlouhý. Má odřenou bradu. Lucette se otáčí, dívá se na něj úkosem, odloží své tašky, zkříží ruce na prsou, pak se uklidní a pomůže mu vstát.

„Děkuju, babi.“

„Dívej se trochu, kam šlapeš, dítě! Na, tady máš kapesník a přitlač si ho silně na bradu.“

Jean si uvědomí, že žluto-bíle kárované kapesníky babi Lucette jsou zatraceně hezké. Má jich jak máku, pěkně složené do čtverečku, a dokáže je vytáhnout z kapsy, kdykoli je to potřeba. Jako kouzelnice!

„To ti teda řeknu, mladý pane, ty tvoje fajfky jsou jak z gumy. Moje jsou mnohem silnější. Je potřeba ti je posílit. Budeš chodit pro vodu každý den a uvidíš, že ti ty žabí stehýnka brzy zmizí. Na cos myslel?“

„Na nic…“

„To je pravda, tahle lež?“ ptá se Lucette pochybovačně.

„No, asi moc ne… Myslel jsem na tátu.“

„Na, pomoz mi raději ještě s jednou taškou.“

Jean si bere tu nejlehčí a kráčí dál.

„Zapomeň na něho. Nic dobrého ti nepřinese. Ani tobě, ani tvojí matce.“

„Ale myslíš si, že maminka a tatínek budou ještě spolu? Stýská se mi…“

„Můj milý Jeane, tvoji rodiče se rozešli, a navíc ve zlém. Odteď budeš žít s maminkou, až se usadí. Právě teď hledá nějaké nové pěkné místo jenom pro vás dva. Takže kdyby se k tobě tvůj otec někdy přiblížil, už proto že Saint Pair sur Mer není od Granvillu zrovna daleko, okamžitě mi to řekni. Já už to opilecké hovado přesvědčím, aby si nechal zajít chuť, že se ještě někdy vrátí. To mi teda věř.“

Chlapec jí věří na slovo. Babi dodává sama pro sebe:

„Opravdu je pro to město nemohl napadnout horší název! ‚Svatá dvojice nad mořem‘, to je vážně vtipné!“

Jean jako všechny děti nestraní nikomu. Správně pochopil, že to není k ničemu dobré. V tuto chvíli si ale uvědomuje, že všechny ty hádky mu změní život a navždy ho vzdálí od jeho otce. Jean si nemůže pomoct a tíží ho to u srdce.

– 7 –

Vida ho, jak trucuje!

Ke kostelu sv. Pavla je to lán cesty. S Lucette není zrovna sranda, ale umí pěkně přidat do kroku. Jean za ní jde, jak nejlíp umí, ale je nepozorný a pravidelně padá. Lucette už se neotáčí, aby se ho zeptala, jestli je v pořádku. Ale i když to nechce dát najevo, Jean ví, že je v jádru dobrá.

Řeklo by se, že babi má dobré nohy, ale není to tak docela pravda. Pořád nosí velké zdravotní boty, téměř odjakživa má totiž problém s kyčlí. Nikdy nechce mluvit o tom, jak měla dětskou obrnu, má na to špatné vzpomínky a nemocnice od té doby nenávidí. Když se člověk na její černá kožená bagančata dobře podívá, zjistí, že pravá bota je o dvě čísla větší než levá.

Lucette tedy stále trochu kulhá, to ji však nezpomalí. Zastavuje se, jen aby sebrala ze země Jeana, který je jako opilý pavouk a každých pár kroků se mu zamotají nohy.

Když stojí před kostelem, Jean zvedá v údivu hlavu. A je čemu se divit. Není to nějaká obyčejná kaplička – kostel se svou výškou, zvonicí, klenbou a všemi vitrážovými okny působí ohromujícím dojmem. A ta bělost!

Vstoupí dovnitř a všude je stále tolik světla.

„Pojď sem, babi, tady uvnitř je to tak krásné! To musíš vidět!“

Lucette, která to tady zná do puntíku, postává před kostelem a vypadá, že čeká, až se k ní přidají ještě čtyři další individua, všichni v gala. Jean si je zběžně prohlíží – někoho mu připomínají. V nose ho lechtá vůně kadidla. Kdyby býval věděl, že tady bude taková vůně, odvážil by se sem vejít mnohem dříve.

Babička jde za ním dovnitř a bere mu z rukou nákupní tašky, které Jean ještě pořád hlučně vleče po zemi. Namočí si prsty ve křtitelnici a křižuje se. Nevěřící Jean ji napodobuje.

„Vždyť to je úplně ledové, no toto!“

Sedají si na jednu z lavic nalevo. Chlapec si nemůže pomoct, větří na všechny strany a opájí se sladkou vůní pryskyřice. Když si jeho nos zvykne na kořeněný odér, začne čenichat ještě víc. Lucette, která po něm chce, aby se choval, jak se patří, tím jen dráždí.

„Přestaň s tím. Nejsi žádný ohař, pokud vím! Jsme v domě Páně, propána!“

Jean se usměrní, když tu najednou se na něj nalepí tři pacholci, ti samí, kteří venku zdravili jeho babičku. Naklání se, aby pošeptal Lucette přímo do ucha:

„Kdo jsou ti kluci?“

Ve stejnou chvíli ho ten, který stojí napravo, polechtá.

„Tak co, bratránku, jak je na prázdninách? Uvidíme se potom na pláži?“

No samozřejmě, jeho bratranci přece!

Jeho mozek jede na plné obrátky, jak se snaží vzpomenout si na jejich jména, ale je mu to čerta platné: neviděl je už celou věčnost. Naposledy to muselo být na Vánoce nebo na karnevalu. Nemohli by to být Gontran, Gonzague a Guy? Něco na ten způsob.

A přichází ještě čtvrtý lotr. Jean ani na vteřinku nepochybuje o tom, kdo je ta krásná a elegantní paní:

„Teto Françoise!“

Vstává a jde ji pevně obejmout. Voní levandulovým mýdlem a sladkými toasty se skořicí.

„Můj milý Jeane, jak je to dlouho…! Ty jsi ale vyrostl. Vzpomínáš si na svoje bratrance?“

Když vidí, jak Jean zahanbeně špulí rty, jmenuje je jednoho po druhém, od největšího po nejmenšího.

„Gabin, Gautier a Gustave!“

„Ahá, už si vzpomínám!“

Takže je to tady zase: křestní jména, která jsou si k nerozeznání podobná, ale všechna úplně jiná. Jenže ne dost na to, aby si je jeden zapamatoval. Tak to budou prostě „kluci“, jak jim určitě říká i jejich matka.

Françoise, šeptá si s povzdechem.

Jestliže se nesmí zamilovat do své matky, souhlasí Jean s tím, že se ožení se svou tetou. Je starší než Marie, ale ještě je moc hezká a Jeanovi se líbí. Jenže je to mrzuté! Už totiž jednoho manžela má, jmenuje se Alfred. Je voják a často není doma, tak by mu to snad nemuselo moc vadit.

Než potkala svého muže, Françoise měla možnost studovat a studia i dokončila. Ve škole dokonce jednu třídu i přeskočila. Vždycky chtěla pomáhat druhým, rozhodla se proto stát zdravotní sestrou. Daří se jí brát si služby tak, aby sladila svůj život ženy v domácnosti, matky a ošetřovatelky v nemocnici. Françoise je dokonalým příkladem moderní ženy šedesátých let, která umí skloubit tradici i pokrok.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když má štěstí kliku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.