Malá Sibiř

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Antti Tuomainen

Malá Sibiř – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

This work has been published with the financial assistance

of FILI – Finnish Literature Exchange.

Vydání této knihy podpořil finský grantový fond FILI.

Copyright © Antti Tuomainen 2018

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jan-Marek Šík, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7662-014-8

ISBN e-knihy 978-80-7662-020-9 (1. zveřejnění, 2020)

Věnováno

s vroucností a vděčností

Aino Järvinenové,

mé učitelce finštiny na gymnáziu.

Díky za kritická hodnocení i pochvaly

a obzvláště za to, že jste mi před třiceti lety řekla,

že bych se mohl věnovat psaní.

Slibuji, že udělám, co bude v mých silách.

„V čase, kdy život je vpolou své pouti,

jsem zabloudil, kolem byl hustý les,

já z pravé cesty zabředl v houšť proutí.“

Dante, Božská komedie

(překlad Vladimír Mikeš)

Prolog

Teplá koskenkorva trhá ústa, zažehává v krku oheň. Auto ale neskončí ve smyku, vyřítí se ze zatáčky skoro stejně rychle, jako do ní vjelo.

Muž pustí volant i pravou rukou, přeřadí, pohlédne na tachometr. Těsně nad sto třicet. Skvělý výkon na to, že je zima. Obzvlášť v těchto mrazech a na klikaté cestě východně od Hurmevaary. Viditelnost je navíc v noci omezená. I když svítí hvězdy.

Levá noha opět sešlápne spojku. Pravá přirazí plyn až na podlahu. Muž znova zvedne levou ruku, krátce si zavdá z lahve.

Takhle se pije koskenkorva. Nejdříve velký lok, který zaplní celou pusu, pálí jako oheň a člověk má pocit, že mu vypadnou zuby. Po něm lehký doušek, ten ústa jen nepatrně svlaží závanem alkoholu, uhasí předchozí požár a pomůže spolknout onen první, opravdový.

A takhle se řídí auto.

Sjíždí z dlouhého, mírného kopce, který se pozvolna stáčí doprava a je zrádný svou zdánlivou jednoduchostí. Zdálo by se, že stačí jen držet auto rovně a nohu na plynu. Ale kdepak. Silnice se při levém okraji zvedá, a čím rychleji vůz jede, tím víc se ho snaží setřást. Muž sevře volant a uvědomuje si, že jede asi stopětašedesát kilometrů za hodinu. Jako na mistrovství světa v rallye. I to si uvědomuje. A bolí ho to.

Po pravé straně se na chvíli otevře výhled na zamrzlé jezero Hurmejärvi. Rybáři vyznačili díry a sítě na síhy vlajkami, na něž muž občas pohlédne, když tudy projíždí. Z rychle jedoucího auta připomínají praporky fanoušků. Dnes v noci po nich ale netouží.

Drží volant o milimetr vychýlený doprava. Vyrovnává tím sklon silnice. Když se před ním objeví další zatáčka, začne brzdit motorem. Vyžaduje to přesnou souhru všech končetin, hladkou spolupráci nohy na spojce a ruky na řadicí páce. Lahev si vrazí mezi stehna, levačkou popadne volant, pravačkou páku, přišlápne spojkový pedál a nechá spojku proklouznout, zatímco druhou nohou už přidává plyn. Auto se řídí vlastní silou. Brzdový pedál je pro amatéry. Třeba pro toho, od koho si auto půjčil.

Po krátkém rovném úseku se vůz blíží ke kopci se dvěma vrcholky. Muž cítí v břiše žár.

Tohle není koskenkorva. Tohle je osud.

Vymáčkne z audiny všechno. K tomu musí dokonale ovládat jak auto, tak situaci. Nemůže prostě sešlápnout plyn až na podlahu. Když to udělá, ztratí nad vozem kontrolu.

Což v případě, kdy se řítí víc než stoosmdesátkou, znamená vletět do sněžného valu, ať už nalevo či napravo od cesty, a párkrát se přetočit přes střechu. Pokud má řidič štěstí. Když ho nemá a třeba jen na chvíli zaváhá, auto zahučí přímo do hustého smrkového lesa. Tam narazí do zmrzlého, skoro metr tlustého kmene a omotá se kolem něj jako dárkový papír.

Muž na štěstí nevěří. Věří na dostatečnou rychlost.

Obzvlášť teď, když se všechno brzy uzavře. A bude to konec, který se k němu hodí.

Když audi dosáhne vrcholu kopce, blíží se rychlost dvěma stům kilometrů v hodině. Pak se najednou ocitne ve vzduchu. V první fázi letu si muž přiloží lahev ke rtům. Vyžaduje to úplně stejnou přesnost jako řízení. Levačka zachází s lahví jistě a uvolněně. Zatímco audi plachtí mrazivou nocí, proudí mu do krku koskenkorva. Ústa mu hoří sladkým plamenem a půldruhé tuny oceli, hliníku, řvoucího motoru a nových pneumatik s hroty ho poslouchá na slovo.

Audi letí dlouho a daleko. Přistane ve stejném okamžiku, kdy si lahev opět najde cestu mezi stehna.

Muž na okamžik zařadí nižší stupeň, přidá plyn, opět přeřadí. Sjezd chvíli po rovince a zase nahoru na vrchol kopce. A nový let. Stihne sledovat jak červeně zářící palubní desku, tak lesknoucí se skleněnou lahev. Tachometr ukazuje dvě stě, lahev už jen necelé deci. Když ocelové hroty opět zabubnují o silnici jako salva z kulometu, muž se usměje, jak jen mu to alkoholem zvlněná ústa dovolí.

Ocitl se na rozcestí. Ti, kteří ho zavrhli, budou litovat. Pomlouvali ho, vyštvali na okraj. Možná zemře, ale právě dobrovolnou smrtí všechno a všechny trumfne. Dosáhne svého a odejde. A při odchodu jim, pomalým, zamává. Ta myšlenka ho nabíjí silou a hřeje. Pálí ho v hlavě stejně jako alkohol v ústech.

Zavdá si z lahve a vyprázdní ji.

Poslední rovinka. Audi řve.

Otevírá okno. Na obličeji cítí chlad, z očí mu teče. Lahev zahodí do závěje.

Stále rovně. Na konci křižovatka do T. Nemá v úmyslu odbočit. Míří do skály za křižovatkou.

Maximální rychlost záleží na řidiči. O tom se nemluví. Říká se jen, že maximální rychlost toho a toho auta je ta a ta. Kecy.

Zkontroluje tachometr. Dvě stě čtyřicet. V autě, z něhož by měl vytáhnout jen dvě stě dvacet pět.

Podívá se na silnici. Poslední kilometr. Úplně poslední.

Takhle to tedy skončí, pomyslí si, a v tu chvíli auto vybouchne.

Ucítí explozi celým tělem. A na zlomek vteřiny spatří, jak svět protne prudký záblesk světla. Pak následuje stejně velký stín. Světlo i stín se pohybují po vertikále, shora dolů. Srdce se mu zastaví a znova rozbuší, těžkými, dunivými údery, jako když kladivo dopadá na kov. Muž má zostřené smysly, všech pět, a chovají se tak, jak to ještě nikdy nezažil. Cítí smrad roztržené střechy, chuť speciálního elastického materiálu, kterým jsou vypolstrovaná sedadla, v rukou nárazovou vlnu a nejdřív slyší všechno, pak se ale uši uzavřou všem zvukům a v hlavě mu pokračuje už jen ozvěna výbuchu.

Jedná instinktivně. Zařadí nižší stupeň, šlape na spojku, plyn a brzdu. Přibrzdí motorem, zatáhne ručku, provede řízený smyk. Auto doklouže na křižovatku, zastaví.

Netuší, jak dlouho ta chvíle nehybnosti trvá. Možná minutu, možná dvě. Není schopný se pohnout. Když se trochu probere, přestane svírat volant, a jakmile stočí pohled někam jinam, pořád mu nedochází, na co se dívá.

Samozřejmě vidí, že ve střeše nad místem spolujezdce zeje díra. A druhá je v sedadle. Ta ve střeše má v průměru asi čtyřicet centimetrů. V sedadle jenom o trochu míň. Děkuje sám sobě, že toho tolik vypil. Jinak by situaci nezvládal s takovým klidem.

Rozepne si bezpečnostní pás, zase se na okamžik zarazí. Připadá mu nezbytné zopakovat si fakta. Díra ve střeše, díra v sedadle. A vedle nich on.

Vystoupí z auta a několikrát se otočí. Nekonečné sněhové závěje, mrazivá noc ozářená jasným měsícem a hvězdami. Obejde auto, pod řidičskými botami mu zakřupe sníh. Díra ve střeše vypadá jako rty našpulené k polibku, ale dovnitř. Otevře boční dveře. Ano, roztrhané rty líbají vnitřní prostory vozu. Zející díra v sedáku působí obscénně. Nakoukne do ní. Je černá. Vyvodí z toho dvě věci. Podvozek je celý, protože jinak by viděl sníh. Ať už tu díru způsobilo cokoli, tak to nejprve prorazilo střechu, pak sedadlo a – zastavilo se.

Ucouvne. Vrzání sněhu. Tlukot srdce.

Chystal se zemřít. Pak se cosi stalo a on žije.

Právě teď se v Monte Carlu jedou závody rallye. Je tam spousta lidí. Alpská kořalka. V autech se tam neobjevují díry. Nic do nich nepadá…

Z nebe.

Ve stejný moment se zahledí nahoru. Samozřejmě nic nevidí. Na nebi toho celkem není moc vidět. Kromě hvězd a měsíce a po nějakou dobu v roce i slunce. Oblaka. Letadla. Ale ne…

Je racionálně uvažující člověk. Ufoni samozřejmě neexistují.

Pak si vzpomene na jeden dokument v televizi. Srážka Země s kometou je jen otázkou času, tvrdili v něm. Dopad komety způsobí novou dobu ledovou, protože prach vzniklý ze srážky zakryje Slunce. Všichni zemřou.

Tedy očividně až na něho.

Je nicméně obtížné vysvětlit, že člověk nacházející se v okamžiku dopadu komety půl metru na západ od ní zůstane naživu, zatímco všechno vzdálenější zemře. I když kolem sebe nevidí známky života, je si jistý, že v nedaleké Hurmevaaře i teď někdo pojídá chleba se salámem.

O kometu se tedy nejedná.

Ale musí to být něco takového. Nevzpomíná si, jak se tomu říká. A je zima. Alkohol a myšlenka na smrt už ho nedokážou zahřát.

Mobil by měl mít v kapse na zip na přední straně kombinézy, ale nemá. Odjel umřít, ne si zatelefonovat. Najednou si připadá dost silně opilý.

Kde je nejbližší dům?

Vzpomíná si.

Tři kilometry odtud. Do toho domu se ale nikdy nevrátí. Další je o kilometr dál.

Vydá se na cestu. Když ujde několik set metrů, zastaví se. Zaboří ruce do sněhu, umyje si obličej. Cítí, že to potřebuje, i když ho to bolí. Tuhnou mu prsty, sníh mu znecitlivuje tváře. Ale i očišťuje. Jakýmsi zásadním způsobem. Opět vykročí. Zase se zastaví.

Otočí se a pohlédne na auto, pak na nebe.

Co to tam je?

První část: Padající nebe

1.

„A víte, co se stane potom?“

Za tu dobu, co sloužím jako farář v malé farnosti jménem Hurmevaara, dnes je to rok a sedm měsíců, si ten muž zamluvil každé okénko určené pro pastorační rozhovor, které se mi z toho či onoho důvodu uvolnilo. Pokaždé taky uvede, že chce mluvit výhradně se mnou, farářem Joelem Huhtou. Stále mi ještě není jasné proč.

Z hlediska duchovní péče v tom rozdíl není. Mění se jen úhel dopadu.

Muž se škrábe na tváři. Je nerovnoměrně porostlá strništěm, místy tak tmavým a hustým, že mu v něm prsty zadrhávají. Modré oči má jasné, ale nepůsobí zrovna vesele. Možná se není čemu divit, když uvážím, kolem jakých témat se každé naše setkání točí.

„Věštění není zrovna moje silná stránka,“ prohodím.

Muž přikývne.

„OSN si v něm ale libuje,“ řekne. „Studoval jsem jejich nejaktuálnější demografické předpovědi. Na zeměkouli teď žije asi 7,6 miliardy lidí. V roce 2030, takže vlastně dost brzo, to bude 8,5 miliardy. V polovině století už populace dosáhne 9,7 miliardy. A na konci století, simsalabim, nás tu bude 11,2 miliardy. Jedná se o takzvaný odhad střední hodnoty. Asi si říkáte: a co má být?“

Já si ale neříkám nic. Farní budovu naplňuje ticho. Sedíme v severovýchodní části, rohová místnost má dvě velká okna. Žaluzie jsou zatažené. Nemusím vidět ven, abych věděl, že je tmavé pozdní odpoledne a konečně taky začalo hustě sněžit. Opožděný příchod zimy a nezamrzlé jezero Hurmejärvi mě ještě před chvílí nutily pochybovat, jestli jsem se neztratil v kalendáři. Pokoj je zařízený asketicky, nízký stůl a tlustý koberec působí skoro japonsky. Sedíme sice na židlích, ale jsou tu jen dvě, přitom podlahová plocha čítá dobrých dvacet metrů čtverečních.

„A co má taky být,“ pokračuje muž, hlas má stejně jasný a neradostný jako oči, „když tady ve Finsku nás asi pořád bude pět a půl milionu. Nebo možná taky ne. Populace Afriky se do konce století zečtyřnásobí. Teď žije v Africe něco přes miliardu lidí, na konci století jich bude čtyři a půl miliardy. Tedy čtyřikrát tolik co dneska. Zároveň ale bude ubývat voda a jídlo. Budou lidi čekat, až nastane ještě větší hlad a žízeň? Africké ženy v současnosti rodí v průměru skoro pět dětí. Předpokládejme, že do konce století si jeden z pěti řekne, že už toho má dost. Hladu, chudoby, války, sucha. Každý pátý se rozhodne odejít nebo ho pošlou hledat obživu někam, kde je to lepší. Předpokládejme, že dojde k přirozenému úbytku a odejde jich jen desetina. Předpokládejme, že jednomu z dvaceti se podaří dostat ještě dál. Možná jsou ta čísla příliš podseknutá. Budiž. Vezměme trochu delší časovou osu, řekněme do konce století, ať tam máme několik generací. A snižme v porovnání s předchozí dobou počty těch, kterým se podaří dostat do Evropy. Z těch čtyř a půl miliard nám tedy vychází tak dvě a půl procenta migrantů. O jakém počtu lidí se teď bavíme, co myslíte? O sto dvanácti a půl milionech. Kam je dáme, kde budou žít? V jakých podmínkách? A kdo se jich ujme? Bude to stodvanáctkrát větší uprchlická krize než v roce 2015. Ta čísla jsou samozřejmě podseknutá, nepočítají s tím, že během sledovaného období se lidi budou rodit nebo umírat po milionech a miliardách. Výpočet vychází jen z těch dnes předpovídaných čtyř a půl miliard. Na cestě se přihodí to i ono, jak to známe z historie a jak se nám potvrdí i v budoucnu. Lidi se vždycky rodili, umírali a stěhovali. Dělali děti. Dary Boží.“

Muž se mi zahledí do očí. Říkám si, že nemůže nic vědět. Samozřejmě že ne. Nikomu jsem o tom neřekl. Vůbec nikomu.

„Pán ví,“ promluví opět, „že já už si svoje splnil. Tedy než jsem se rozvedl. Ale to sem nepatří. Jsem inženýr a mám rád matematiku. Nejsem žádný fantasta. Nevymýšlím si. Ani to neumím. Provádím výpočty. Každý z nich dokazuje, že svět skončí.“

Skoro každý den v tuhle dobu, pomyslím si.

„A jestli žijeme ve světě,“ pokračuje, „o kterém se prokazatelně a ve světle faktů dá říct, že skončí, a to docela brzy, tak pak přece… nám už nezbývá žádná naděje.“

Nevím, proč za mnou chodí. Jedna možnost je, že se mě jednoduše snaží obrátit na svou stranu. Což je lidské a pochopitelné. Je příjemnější podrobit se zkáze, která nás čeká, spolu s někým dalším. Když je člověk sám, všechno je těžší a šedivější, očividně i konec světa. A když už nechce naslouchat nikdo jiný, tak pastor prostě musí.

„Naděje je taky věc cviku,“ řeknu.

„Ale proč bychom se měli cvičit?“

„Jedna z odpovědí by mohla znít, že díky ní dnes můžeme pro ostatní i pro sebe dělat vše, co je v našich silách.“

„Jedna z odpovědí?“

„Já všechny odpovědi neznám.“

„Za chvíli řeknete, že všechny zná jen Bůh.“

„To asi hodně záleží na tom, jak se na věc díváte. Náš čas se nachýlil ke konci.“

„Právě to se snažím říct.“

„Myslím teď čas našeho rozhovoru. Blíží se čtvrtá.“

„Ale já jsem teprve na začátku.“

„Každému je vyměřený stejný čas,“ řeknu a pro jistotu dodám: „Na tohle setkání.“

Velká ručička hodin nade dveřmi přeskočí na dvanáctku, zachvěje se, jako by se sama zalekla své rozhodnosti. Malá ukazuje ke čtyřce. Muž se ani nehne. Na rtech mu visí nevyřčená otázka. Vidím to, ještě než otevře ústa.

„Co si myslíte o tom meteoritu?“ zeptá se.

Šest dní. Šest dní a nocí naplněných meteoritem. Šest dní a nocí, kdy nikdo z městečka nemluví o ničem jiném. Meteorit to, meteorit tamto.

„Já o něm zas tak moc nepřemýšlím,“ odpovím.

Což je pravda. A to i když jsem členem obecní komise, která teď zajišťuje hlídání Válečného muzea, kde bude meteorit ještě několik dní uložený. Pak poputuje do Helsinek a odtamtud do Londýna, kde ho budou zkoumat v laboratoři pro studium vesmíru. Rozhodli jsme se, že muzeum budou hlídat dobrovolníci, protože obec si nemůže dovolit placenou hlídací službu a nejbližší policejní služebna se nachází v Joensuu devadesát kilometrů odtud. Už jsem v muzeu jednu noc hlídal, ale z meteoritu jsem si moc těžkou hlavu nedělal. Půl hodiny jsem si četl Bibli, zbytek noci pak Jamese Ellroye.

„Spadl z nebe,“ řekne muž.

„Jinak to asi ani být nemůže.“

„Z nebe.“

„Odkud odjinud?“

„Z místa, kde je Bůh.“

„Spíš bych řekl, že z vesmíru.“

„Já se ve vás nevyznám.“

Takovým mě učinila evoluce, pomyslím si, ale neřeknu nic. Nechci už celou situaci prodlužovat.

„Už jsou čtyři.“

„Tarvainen říká, že meteorit patří jemu.“

Půlka městečka říká, že meteorit patří jim. Tarvainen jede Jokinenovým autem na Eskolův benzin po Koskirantově pozemku a z Liesmaaovic domu přivolá na místo Ojanperäho, který dorazí spolu s Vihinenem, jehož přepravní firmě Vihinen & Laitakari šéfuje Laitakari, ale jejím polovičním vlastníkem je Paavola. A tak dál.

„Už je skutečně…“

„Prý má hodnotu milion eur.“

„To je možné,“ připustím. „Jestli se ukáže, že je tak vzácný, jak se soudí.“

Muž se zvedne. Vydá se ke dveřím tak nejistým krokem, že zadržím dech. Dojde až k nim, zmáčkne kliku.

„Nestihl jsem mluvit o druhém stadiu eboly.“

„Bůh s tebou,“ řeknu.

Když zůstanu sám, roztáhnu žaluzie. Tma za oknem se podobá vodě, je tak hustá, že bych se do ní mohl ponořit. Celý den jsem poslouchal lidi a každý z nich se zmínil o dětech. Na moment jsem od toho měl pokoj.

Od velkého tajemství.

Slovo rozpor se v téhle souvislosti zdá příliš slabé.

V rámci své práce poslouchám tajemství a sám nesu to největší, jaké si v tuhle chvíli dokážu představit. Ale pořád jsem ještě Kristě nezvládl přiznat, jak se věci mají. Ne že by jeden z nás zapomněl, že jsem během své služby v Afghánistánu šlápl na minu, podomácku vyrobenou hřebíkovou bombu. Jenže jsem Kristě neřekl, že jsem při tom přišel o schopnost mít děti. Byť všechno zdánlivě funguje a vypadá, jak má, v opětovně vytvořených spojích zůstalo chirurgům jedno bílé místo. Natrvalo, nevyléčitelně, nenapravitelně.

Krista.

Sedm společných let.

S Kristou, která se o mě od samého začátku tak hezky stará ve všech možných ohledech.

A její nejvroucnější přání: rodina, co založíme, až se vrátím z mise, na níž jsem sloužil jako vojenský kaplan.

Na začátku jsem se jí o tom zdráhal povědět, protože to pro mě bylo jako další výbuch. Z jednoho jsem vyvázl, ale nevěděl jsem, jestli bych přežil i druhý. Navíc čas plyne a odpálení nové miny mi připadá čím dál děsivější. Na tu první jsme v běžném životě zdánlivě zapomněli. Nový výbuch by nás vrátil na start. A pravděpodobně ještě daleko víc zpět, možná do situace, v níž jsem kdysi byl. Do života bez Kristy.

Na takový život nechci ani pomyslet.

A samozřejmě mám i druhé tajemství. Pochybuju. Protože který Bůh může tohle považovat za dobré a dovolit všechno to zlo, které jsem viděl? Na to jsem se Boha ptal a dobře chápal, že mé počínání v sobě nese paradox.

Bůh mi neodpověděl.

Přezuju se z tenisek do zimních bot, obleču si péřovou bundu, tlustou červenou šálu, na hlavu si nasadím kulich, na ruce palčáky a vyrazím. Když procházím středem městečka, vrže mi pod nohama prašan. Pipsin motel, samoobsluha K-market, benzinka Teboil, Golden Moon Night Club, další samoobsluha S-market, Módní doplňky Hurme, Lasseho bar, pobočka Družstevní banky, Autoklempířství Hirvonen a thajské masáže Pleasure Island. Úplně na konci tiché hlavní ulice radnice a Válečné muzeum. Na jeho parkovišti zase auta s nastartovanými motory, červená zadní světla jako neustále bdící oči. Místní pobláznění meteoritem. A samozřejmě členové obecní komise.

Už se chystám odbočit na cestu, kde bydlíme, když si vzpomenu na včerejší nejasnosti ohledně rozdělení hlídek u meteoritu.

Zamířím k muzeu. Proti mě přijíždí velké esúvéčko, v němž sedí dva muži. Řidič je malý a prostovlasý. Muž na místě spolujezdce se dá popsat jedině slovem obr. Zaplňuje polovinu vozidla. Auto má ruskou poznávací značku. Zvířený sníh, který napadl během dne, mi zamokří pravou stranu obličeje.

Na parkovišti se radí čtyři muži. Všechny je poznám už zdálky. Majitel koloniálu Jokinen, u nějž si nejsem úplně jistý, kde své zboží bere. Někdy se mi zdá, že jeho jogurty pocházejí odjinud než z velkoobchodu a že maso, které prodává, chutná o poznání čerstvěji než to, co jsem si kdy koupil v samoobsluze. Zemědělec Turunmaa, co pěstuje brambory a tuříny, dělá trochu do síhů a má tolik lesa, že by si mohl založit vlastní stát. Räystäinen, opravář strojů a provozovatel místní posilovny. Je zapálený fanda kulturistiky a chce i po mně, abych se stal členem a začal na sobě opravdu pracovat. Mám prý od přírody široká ramena a nemusel bych ani spalovat moc tuku. Důchodce Himanka vypadá tak staře a křehce, že nevím, jestli by ve dvaadvacetistupňovém mrazu měl být vůbec venku.

Všimnou si, že přicházím. Rozhovor naráz utichne.

„Joeli,“ přivítá mě Turunmaa. Má na sobě kožešinovou čepici a koženou bundu. Ostatní mají péřovky a kulichy. Zdá se, že konverzaci jako obvykle řídí on.

„Tak trochu se tady radíme.“

„O čem?“

„Kdo bude dneska v noci hlídat,“ vmísí se Räystäinen.

Pak zase zmlknou. Nejdřív se podívám na Jokinena.

„Já musím skypovat s dcerou v Americe,“ pronese.

„Cože říká?“ zeptá se Himanka a zachvěje se zimou. Zahledím se na muže v kožené bundě.

„Já si vsadil,“ prohodí Turunmaa. „Tak chci ten zápas vidět.“

„Správný dny v měsíci,“ pospíší si Räystäinen. Má hrozně mladou manželku a dělají spolu to, co si Krista myslí, že děláme taky: s vervou provádějí činnost vedoucí k založení rodiny. Vím to, protože mi o tom Räystäinen docela dopodrobna vyprávěl.

Počítat s Himankou mě ani nenapadne.

„Tak já tu dnešní noc vezmu,“ rezignuju.

Podél cesty stojí jen málo budov, skoro v každé se svítí. Tady se domů chodí brzo. V Helsinkách se světla rozsvěcují po šesté, u nás po třetí. Tentokrát proti mně přijíždí auto, jehož řidiče znám. Tmavovlasá žena zpívá v Golden Moonu. Pohlédne na mě stejně jako vždycky. Tedy nepříliš vřele. Vlastně se mi spíš snaží naznačit, ať se jí klidím z cesty. Kouří, baví se s mužem, který sedí vedle ní. Minou mě, jedou k muzeu.

Na křižovatce odbočím, už vidím světla, pokračuju ještě asi čtyři minuty, vejdu na dvůr.

Na schodech k našemu pronajatému rodinnému domu si sklepu sníh z bot, otevřu dveře a ucítím zelné závitky. Vyzuju se, sundám si svrchní oblečení a vstoupím.

Krista je v kuchyni, otočená zády ke mně, vaří, stejně jako už nesčetněkrát. Lásko mého života, pomyslím si automaticky, co bych si počal, kdybych tě neměl? Ozvěna té myšlenky mi víří v hlavě, znám ji až moc dobře, objevuje se obzvlášť poslední dobou.

Obejmu Kristu, zabořím jí nos do hustých hnědých vlasů, zhluboka vdechnu jejich vůni. Vidím dlouhé štíhlé prsty na kuchyňském prkénku, v levé ruce červené rajče, v pravé zářivě čistý nůž.

„Budu dnes v noci hlídat v muzeu,“ oznámím.

„Jsem těhotná,“ odpoví na to Krista.

2.

Možná je pro mě prázdné noční muzeum to správné místo. Staré zbraně, uniformy, ruční raketomety, helmy, granáty, dělo. Mapy a frontové linie. Fotografie bojů, které se odehrály v okolí městečka.

Nejsem v nejlepším duševním rozpoložení, jak se říká. Uběhla zhruba polovina hlídky.

Procházím se, protože nedokážu sedět na místě, ani se nezvládnu soustředit na čtení. Bible jako by mě z něčeho obviňovala a já mám z neurčitého důvodu pocit, že by to mělo být opačně. I Ellroyovo parné Los Angeles mi připadá na hony vzdálené od reality, ve které žiju. Jsem ve východním Finsku, ve středu odlehlé Hurmevaary. Na hranice Ruska je to asi dvacet kilometrů. Venkovní teplota klesá k minus dvaceti třem stupňům, je brzké ráno, blíží se půl třetí. Uvědomím si, že přemýšlím nad tím, že jestli má Bůh záda, tak se jimi ke mně jako obvykle otočil.

Vejdu do takzvaného dlouhého sálu a zastavím se před meteoritem. Je to černý kámen z vesmíru a přesně tak i vypadá.

Vybavím si fakta z článku v místních novinách. Prvotní průzkum ukázal, že máme co dělat s nanejvýš vzácným sideritem, vážícím skoro přesně čtyři kilogramy. Meteorit obsahuje přemíru platinových kovů. Na celé planetě se podobných objevilo jen několik. A z nich pouze jeden, kámen, který prorazil střechu sportovní haly na severu Spojených států, rozsekali na maličké kousky a nabídli ke koupi veřejnosti. Cena za gram se vyšplhala na 250 eur. Infografika u spodního okraje stránky uváděla, že pakliže by se hurmevaarský meteorit rozprodal po výše zmíněných jednogramových kouscích, vynesl by svému majiteli milion.

Ještě několik nocí v Hurmevaaře, říkám si, zatímco hledím na černou hroudu.

Naproti tomu já…

Odešel jsem z domu hned, jak to bylo možné. Poslechl jsem si Kristinu novinu, objal ji, reagoval na polibky. Řekla mi snad tisíckrát, jak hrozně moc mě miluje a že budeme konečně mít rodinu. Když jsem se z té zprávy dostatečně vzpamatoval, dokázal jsem na přímou otázku odpovědět, že jsem šťastný, strašně šťastný.

Krista je těhotná. Je si tím jistá, protože si prý těhotenský test dělala třikrát. I já si jsem jistý. Prošel jsem desítkami různých laboratorních testů a nechal se vyšetřit u několika chirurgů. Nemůžu mít děti. A protože tak úplně nedokážu věřit v neposkvrněné početí, považuju za jedinou možnost, že do požehnaného stavu Kristu dostal někdo jiný. Někdo, kdo produkuje spermie.

Muž.

Což se možná vzpírá pochopení ještě víc než samotné těhotenství. Kdy se ke mně Krista chovala jinak než hezky? Kdy si na něco stěžovala nebo jinak vyjádřila nespokojenost? Kdy uplynulo byť jen půl dne, aby slovy nebo činy nedala najevo, že mě miluje, jenom mě? A stalo se snad někdy, že bychom si neusínali v náručí, ona uvelebená v mém podpaží, levou nohu přes mé nohy, levou ruku na mé hrudi?

Muž.

Sevře se mi hrdlo. Jako by mi něco rozdíralo břicho. Hlavu mi spaluje temný žár.

Samozřejmě jsem nemohl Kristě říct, tak to gratuluju, ale tatínkem je asi někdo z města. Nemohl jsem. Prostě… nemohl. Protože co by se stalo pak? Odešla by k němu? Vychovávala by dítě sama? Vyšlo by najevo, že jsem dva roky a čtyři měsíce skrýval tajemství, které má každopádně nevyhnutelný a nevratný vliv na náš vztah?

Ať tak či onak, o Kristu bych přišel.

A život bez Kristy – na ten stále ještě nechci myslet.

Meteorit odpočívá ve vitríně ve výšce pasu. Cestoval miliardy let a miliardy kilometrů, aby skončil tady.

Vzhlédnu. Dlouhým sálem ve tvaru obdélníku prochází řada stejně vysokých vitrín. Tlumené noční osvětlení udržuje prostor v pološeru; šetříme nejen na hlídání, ale i na energiích. Procházím po celé délce řady a hledím do vitrín, aniž bych skutečně vnímal, co v nich je. Vím to samozřejmě i tak, víceméně každý předmět znám osobně díky vojenskému výcviku, kterým jsem prošel. Pohyb mi trochu ulevuje, kdybych stál na místě, měl bych pocit, že se zadusím. Na konci řady se zastavím: něco jsem zaslechl, ale nejsem si jistý co.

Nedokážu o tom zvuku říct nic konkrétního, vlastně ani jestli se mi jen nezdá. Zní slabě a neurčitě, jako by kdesi v dálce něco bouchalo a rozbíjelo se. Chvíli čekám a zkouším se ujistit, že jsem se nepřeslechl. Neslyším ale nic.

Přesunu se ke vstupu do sálu, zhasnu v něm světla a opět se zaposlouchám. Jako by se z druhého konce muzea znovu něco ozvalo. Dva nebo tři rychlé kroky. Možná. Ve druhé části budovy se na noc nechává zhasnuto. Pohybuju se tiše. Vstoupím do haly, je vyšší než zbytek muzea a zprostředka stropu se zvedá skleněná pyramida, na níž se sníh sice neudrží, zato jí zatéká. Napínám uši a zároveň začínám chápat, že nejenže něco slyším, ale taky cítím.

Obklopuje mě vůně, nová a pronikavá, což je právě teď a tady tak nečekané, že mi chvíli trvá, než pochopím, o co jde.

Parfém.

Dámská voňavka.

Podívám se ke vchodovým dveřím. Stůl a židle vyhrazené hlídači jsou na svém místě, na stole leží Bible a Ellroy. Vedle nich můj mobil. Stojací lampa, kterou jsem si ke stolu přinesl, ozařuje jeho světlou plochu a na linu pod ním vytváří zlatý půlkruh. Z druhé strany budovy opět slyším ten zvuk.

Tentokrát jednoznačně rozeznám kroky. Hned nato si povzdechnu. Uklízečka. Samozřejmě.

S úklidem v muzeu jsme mívali problémy, a tak jsme najali brigádnici. Pracuje na směny v papírně nedaleko Joensuu a sem chodí uklízet, jak jí to vyjde. Teď tedy očividně dorazila brzo ráno. Ta voňavka je ale stejně poněkud překvapující. Stejně jako to, že pracuje po tmě.

Znovu uslyším kroky. Vykročím jejich směrem. Dojdu k průchodu do sálu, a zrovna když se chystám vstoupit, mě cosi těžkého udeří ze strany do hlavy, nad ucho. Zavrávorám, skoro upadnu, ale vědomí neztratím, dokud nepřijde další rána. Svalím se na podlahu.

Slyším třeskot skla, spěšné kroky. Další třeskot. Nebyl jsem v bezvědomí déle než několik okamžiků. Někdo ničí vitríny. Pak běží kolem mě. Něco takového se mi nestalo poprvé. Dost se to podobá přepadení ze zálohy, když se člověk stane terčem bleskového útoku. Nepotřebuju se moc zamýšlet, po čem vetřelci asi tak jdou, když máme v muzeu meteorit v hodnotě milionu eur.

Po sluchu odhadnu směr kroků na druhém konci muzea, zvednu se a rozběhnu za nimi. Vidím před sebou kužel světla z baterky. Bolí mě hlava, na uchu cítím krev.

Někdo zrovna proskakuje rozbitým oknem do jasné noci. Doběhnu k oknu. Pod svitem hvězd se sněhem trmácejí dvě černě oděné postavy. Vyskočím ven, hned se svalím do studeného sněhu. V hlavě mi po úderu stále zvoní. Dvojice se brodí dál a dál. Opět ucítím ten parfém.

Běžím sněhem, a najednou si uvědomím dvě věci. Že ne- jsem dostatečně oblečený a kam dvojice směřuje – k okraji asi půl kilometru širokého pásu lesa, za kterým vede hlavní silnice. Je nasnadě, že se nechtějí schovat v lesíku, ale že si u silnice nechali auto. Otočím se a běžím k parkovišti. Vylovím z kapsy klíče.

Nemůžu se ubránit myšlence, že tohle se musí stát zrovna během mé hlídky. Jestli se teď otočím zpátky, tak lupiči uprchnou, to je jasné jak facka. Nezbývá mi než je dohnat a pokusit se je identifikovat. Možná i něco víc. Už jsem zažil horší věci.

Naplánované to mají výborně. Musím si pěkný kus zajet, abych se dostal do míst, kde na ně auto pravděpodobně čeká. Překračuju rychlost. Naše malá, úsporná škodovka na něco takového není zvyklá. Zařvu, když si uvědomím, že mobil jsem nechal vedle knih pod zlatým světlem lampy.

O to je důležitější, abych dvojici lupičů dostihl.

Vyjedu na hlavní a sešlápnu plyn až na podlahu. Efekt je minimální. Škodovku je dost těžké vybičovat k nějakému výkonu i normálně, natož takhle zastudena. Dojedu po hlavní k místu, kde si podle mě zloději odstavili auto. Je to s největší pravděpodobností tady – vede odtud přímá cesta lesem až k muzeu. Zahlédnu ve sněhovém valu porušená místa, stopy bot. Pokračuju dál. Nevidím jediné auto a nezbývá mi tedy než jet pořád rovně. Nevzpomínám si, kolik kilometrů cesta pokračuje bez jediné odbočky. Každopádně hodně.

Zrovna když si kapesníkem otírám krev z ucha, uvidím daleko před sebou červená zadní světla. Nechám nohu na plynu. Auto před sebou doháním metr za metrem. Zmizí za zatáčkou, ale zase se objeví. Zdá se, že i ono jede pěkně rychle. A proč taky ne. Na žádné policajty tu nenarazí. Jediné riziko jsou losi, a srážka losa s čelním sklem má přibližně stejné následky, ať už se jede osmdesátkou nebo stotřicítkou.

Po dvaceti minutách jízdy se mi světla ztratí z dohledu. Proženu se zatáčkou a ocitnu se na dlouhé rovince. V noční pustině jsem úplně sám. Rovný úsek se táhne tak daleko, že auto prostě nemohlo mezitím dojet až na jeho konec.

Z rovinky odbočuje jen jedna vedlejší cesta. Vydám se po ní a uvidím stopy pneumatik. Úzká silnička se rychle změní v cestu pro pěší. Škodovka jede jen s obtížemi. Hádám, že jsem blízko cíle. Zhasnu světla, najedu s autem na ještě menší stezku. Podle hloubky sněhu ji někdo protáhl tak před týdnem. Za chvíli auto zastavím, vypnu motor. Pak vystoupím a zaposlouchám se.

Slyším zvuk motoru, mezi stromy uvidím světlo.

3.

Auto stojí před domkem, motor stále běží. Světlomety ozařují přední část stavení. Je dost ošuntělé, tak jako v těchto oblastech spousta jiných obydlí, jejichž původní obyvatelé už umřeli a jejich potomci či vzdálenější příbuzní v nich tráví možná týden či dva v létě – za pár let je to přestane bavit a dům se pod náporem let a počasí poddá svému osudu jako člověk, který se pustí záchranného kruhu.

Z ústraní pozoruju domek, auto a dva lidi jako při divadelním představení.

Dvojice zápasí ve sněhu mezi stavením a autem. Ne, vlastně nezápasí. Jeden z nich bije druhého, jenž není s to reagovat. Zvuk motoru přehlušuje rány i případné výkřiky. Vyplížím se zpoza stromů a kráčím kousek ve sněhu, pak pokračuju v brázdách po pneumatikách. Mám za sebou výcvik pro boj zblízka, ze sebeobrany znám víc než základy; když se k nim blížím, vybavuje se mi, co jsem se naučil.

Zároveň si uvědomím, proč tady vůbec jsem. Dneska jsem zažil dostatečně velké ponížení.

Džíny, svetr a pod ním flanelka samozřejmě proti mrazu příliš neobstojí. Chci ale jednat rychle. Blížím se ke světlemodrému nissanu micra, klidnou, jasnou nocí se line silný smrad výfukových plynů. Boční prahy prožrala rez. Podívám se na poznávací značku a číslo si zapamatuju. Obejdu auto a promýšlím vhodnou cestu. Jeden z lupičů leží ve sněhu obličejem dolů. K němu se stihnu vrátit i později. Druhý jde ke dveřím domku, odemkne a vstoupí.

Chvíli počkám. Vyjdu zpoza auta, lopotím se závějí k domu. Člověka ležícího ve sněhu obejdu zprava, udržuju dostatečnou vzdálenost. Dávám si pozor, abych se neocitl v dosahu světla, kdyby ten uvnitř vyhlédl oknem. Na vteřinu mám dojem, že se lupič ve sněhu hýbe, ale jenom se mi to zdálo. Světlomety září tak silně, že na pravém rukávu jeho bundy rozeznám dlouhou díru a v ní cosi tmavého a mokrého. Asi si poranil ruku o rozbité okno v muzeu. Vedle levé ruky je baterka, ve sněhu skoro stojí. Nemůžu se ubránit myšlence, že boule nad mým uchem pochází od ní.

Světlomety jsou samozřejmě zapnuté úmyslně, pochybuju, že by dům byl připojený k elektřině. Na téhle straně má dvě okna. V tom levém vidím, jak mezi starými květovanými závěsy klouže lidský stín. Blížím se ke dveřím. Vím, pro co jdu. Zastavím se, zvednu ruku ke klice.

Pak celý svět prudce vzplane.

A na mě se vyvrátí dveře.

Když vám sníh pod tělem připadá příjemný a měkký, bývá zpravidla už pozdě. To vím, ale i tak je mi vlastně fajn. Pánbůh ví, že si potřebuju odpočinout. Nebo neví? Existuje vůbec nějaký Bůh? Otevřu ústa, padá mi do nich sníh. Uvědomím si, že neležím na pohovce nebo v posteli a nediskutuju o takzvaných velkých otázkách. Jsem rozvalený ve sněhu a musím vstát. Musím vstát, jinak umrznu. Musím se dostat dovnitř. Najednou si vzpomenu, kde jsem.

Šel jsem dovnitř…

Do domku…

Který má vysklená okna a z něhož vycházejí oblaka dýmu a prachu. Kolem okenních rámů visí cáry závěsů.

Tohle všechno vidím ve svitu hvězd a měsíce. Nissan je pryč. Stejně jako lupič, který ležel ve sněhu. Napřímím se. Rozhlížím se, třesu se zimou. Kousek od sebe vidím vstupní dveře, několik metrů od otvoru, kde stály původně. Neslyším nic. Nevidím nikoho. Sníh je místy udusaný, někdo se tudy plazil. Baterka se dál tyčí na svém místě. Vezmu ji a vrátím se před dům.

Opatrně vstoupím dovnitř, rozsvítím baterku a nechám kužel světla zaplavit interiér. Podobné pokoje, byty a domy jsem viděl už dřív. Dávám pozor, kam šlapu, kroky směřuju do prázdných míst. Tohle očividně býval obývací pokoj s kuchyňským koutem.

Lednice se otočila kolem své osy. Židle a jídelní stůl výbuch roztříštil na různě velké kusy, které rozmetal po celém pokoji. Policové skříně se skácely doprostřed místnosti nebo se rozpadly na místě. Nádobí a všechny ostatní předměty exploze chaoticky rozmetala po místnosti. Na zemi očividně skončilo všechno, úplně všechno.

Teda kromě…

Namířím kužel světla na stěny. Něco tmavého a mokrého. Menší a větší vlhké skvrny. Pevnější hrudky a šňůrky.

Propracuju se doprostřed místnosti a zastavím se. Posvítím na podlahu.

Pod oknem, kde předtím určitě stál jídelní stůl, jsou mužské zimní boty. Tedy vlastně zimní boty a nohy, které jako by patřily hadrové panence a každá chtěla vykročit jiným směrem.

Znovu se podívám na stěny. Rovnoměrně je pokrývají pozůstatky majitele nohou. Což platí taky o stropě, kde se na jednom místě rýsuje trochu větší, čímsi jako chlupy pokrytý útvar o velikosti plotýnky na sporáku. Podle barvy a délky chlupů se jedná o temeno hlavy. Sklopím pohled, opět se zahledím na boty. I bez vojenského výcviku vím, že tenhle muž už záchranku nepotřebuje. Tomu už nepomůže ani svěcená voda.

Ze srdce děkuju onomu německému inženýrovi, který na projektové poradě automobilky trval na svém požadavku, aby vyhřívání sedadel bylo bezpodmínečně možné nastavit na úroveň, která za normálních okolností znamená, že se vám usmaží zadek. Sedadlo pode mnou mě zahřívá, jako bych se schoulil u ohně v krbu. Samozřejmě ne doslova. Právě si to řítím zpátky do Hurmevaary, do muzea.

Kromě událostí dnešního večera a noci mi hlavu rozechvívají i myšlenky na mou aktuální situaci. Brzo budu bez rodiny, moje žena se ve věci dětí musela uchýlit k obecní výpomoci. Snažím se zabránit krádeži meteoritu, ale stanu se svědkem nepochopitelného řetězce událostí, na jehož konci se v domě mimo civilizaci nějaká nebohá duše rozprskne po dřevěném kazetovém stropě. A meteorit se mi stejně dostat nepodařilo. Zeptal bych se, co jsem udělal špatně, kdybych v tuhle chvíli dokázal věřit aspoň v sílu otázky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malá Sibiř.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.