Nadácia a impérium
Nadácia 2

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Isaac Asimov

Nadácia a impérium – Nadácia 2 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

IMPÉRIUM [podst. m.] veľký štátny útvar, ríša, veľmoc, mocnosť

[...] podstatou Seldonovho plánu bolo vytvoriť svet, ktorý bude lepší ako prastaré Galaktické impérium. To sa rozpadalo, a tak založil Nadáciu. Ak nás história neklame, Impérium ničila triáda síl: zotrvačnosť, despotizmus a nesprávna distribúcia tovarov po celom vesmíre.

Pamiatke môjho otca (1896 – 1969)

prológ

Galaktické impérium sa rozpadalo.

Bola to kolosálna ríša, rozkladala sa na miliónoch svetov od jedného konca mohutnej špirály zvanej Mliečna cesta po druhý. Aj jej pád bol kolosálny – a dlhý, pretože musel prejsť dlhú cestu.

Impérium sa rozpadalo už celé stáročia pred tým, ako si to jeden človek uvedomil. Tým človekom bol Hari Seldon – muž, ktorý reprezentoval jedinú iskru kreatívnej práce uprostred všeobecného úpadku. Vypracoval totiž vedu zvanú psychohistória a dotiahol ju do absolútnej dokonalosti.

Psychohistória sa nezaoberá človekom, ale ľudskými masami. Je to veda, ktorá na svoje fungovanie potrebuje davy – miliardové zástupy ľudí. Dokáže predpovedať reakcie na stimuly s presnosťou, s akou menej rozvinuté vedné disciplíny dokážu predpovedať uhol odrazu biliardovej gule. Žiadna matematika nevie predpovedať reakcie jedného človeka, no s reakciami miliárd je to celkom iné.

Hari Seldon zmapoval sociálne a ekonomické trendy svojej doby, extrapoloval ich krivky a rozoznal dlhotrvajúci úpadok civilizácie, ktorý sa neprestajne zrýchľuje a nakoniec povedie k dobe temna. Tá mala podľa jeho odhadov trvať tridsaťtisíc rokov a predstavovala nevyhnutý predel medzi pádom Impéria a vznikom novej ríše, ktorá povstane z jeho trosiek.

Pád sa už nedal zastaviť, ale ešte nebolo neskoro na skrátenie doby temného barbarstva. Seldon založil dve Nadácie na „opačných koncoch galaxie“, aby nasmerovali dianie spôsobom, ktorý ich za jediné tisícročie dovedie k silnejšiemu, trvácnejšiemu a ľudskejšiemu druhému Impériu.

Román Nadácia vyrozprával príbeh prvých dvoch storočí jednej z nich.

Začala sa presídlením skupiny vedcov na planétu Terminus, ležiacu až sa samom konci jedného zo špirálových ramien galaxie. Bola vzdialená od politických aj spoločenských búrok starého Impéria a mohla pracovať na zhrnutí všetkého ľudského poznania do Galaktickej encyklopédie. V tom čase si jej vedci ešte neuvedomili, že Seldon im pripísal oveľa významnejšiu rolu, ktorá sa naplní až dlho po jeho smrti.

Impérium sa rozpadalo a vonkajšie oblasti sa prepadali do vlády nezávislých „kráľov“. Títo samozvanci ohrozovali aj Nadáciu. Tá ich však dokázala postaviť proti sebe navzájom a za vlády prvého starostu Salvora Hardina si udržala vratkú nezávislosť. Ako jediná mocnosť, ktorá ešte ovláda jadrovú energiu v čase, keď sa všetky ostatné vracajú k uhliu a rope, si dokonca vytvorila aj vlastnú duchovnú ríšu – stala sa náboženským centrom všetkých susedných kráľovstiev.

Encyklopédia ako hlavná činnosť Nadácie postupne ustupovala do úzadia a Terminus si rozvinul ekonomiku založenú na obchode. Jeho obchodníci kšeftovali s nukleárnymi pomôckami a so strojmi, ktoré v ich kompaktnosti nedokázalo prevýšiť ani samotné Impérium, a prenikali do stoviek svetov galaktickej periférie.

Za vlády Hobera Mallowa, prvého z obchodníckych magnátov Nadácie, si vypracovali princípy ekonomickej vojny s takou silou, že s jej pomocou porazili aj Korellskú republiku – napriek tomu, že dostávala pomoc od jednej z vonkajších provincií starého Impéria.

Na konci druhého storočia patrila Nadácia k najmocnejším štátom v galaxii, ak nerátame pozostatky Impéria, ktoré sa sústredili vo vnútornej tretine Mliečnej cesty a stále ovládali tri štvrtiny obyvateľstva a bohatstva známeho vesmíru.

Preto bolo nevyhnutné, že ďalšou hrozbou, ktorej sa musí Nadácia postaviť, budú posledné kŕče zomierajúceho Impéria.

Galaxia sa musela pripraviť na boj Nadácie a Impéria.

1. časť
Generál

BEL RIOSE [...] Počas svojej relatívne krátkej kariéry si vydobyl označenie „Posledný imperiál“. Treba povedať, že si ho skutočne zaslúžil. Štúdium jeho kampaní ukazuje, že svojimi strategickými schopnosťami sa vyrovnal aj samému Peurifoyovi a schopnosťou ovládať svojich mužov ho dokonca predstihol. Keďže sa narodil za čias úpadku Impéria, nedostal šancu poraziť Peurifoya v množstve dobytých území. Jeho najväčšia šanca prišla, keď sa ako prvý z generálov Impéria postavil priamo proti Nadácii [...]

galaktická encyklopédia[*]

* Všetky citácie z Galaktickej encyklopédie sú reprodukované zo 116. vydania z roku 1020 n. l. Použité s dovolením Galaktickej tlačovej služby na Terminuse.

1
Pátranie po mágoch

Bel Riose cestoval bez sprievodu, aký predpisuje dvorná etiketa pre veliteľa flotily v stále ešte vzdorovitej hviezdnej sústave na pomedzí Galaktického impéria.

Bol totiž mladý, energický (natoľko energický, že ho chladne vypočítaví dvorania poslali radšej čo najďalej od centra) a večne zvedavý. O tejto poslednej vlastnosti kolovali čudesne poprekrúcané príbehy, ktoré rozprávali stovky a aspoň nejasne poznali tisíce ľudí. Zvyšné dve boli základom pre jeho vojenskú kariéru. Kombinácia všetkých troch bola neporaziteľná.

Vystúpil z otrepaného pozemného vozidla, ktoré dal komusi zrekvirovať, a prešiel k dverám ošumelého sídla, ktoré bolo cieľom jeho cesty. Čakal. Oko fotobunky pokrývajúcej celú hornú časť zárubne ožilo, dvere mu však otvorili ručne.

Usmial sa na starca za nimi. „Som Riose...“

„Ja vás poznám.“ Starec sa ani nepohol. Nezdalo sa, že by ho táto návšteva zaskočila. „Čo chcete?“

Riose o krok ustúpil, aby dal najavo, že sa nikam netlačí. „Prichádzam v mieri. Ak ste Ducem Barr, chcel by som vás poprosiť o rozhovor.“

Ducem Barr mu ustúpil z cesty a steny na chodbe sa rozsvietili. Generál vošiel do kvalitne osvetleného domu.

„Vy také máte aj na Siwenne?“

Barr sa napäto usmial. „Inde ako u mňa už asi nie. Tieto musím pravidelne opravovať, aby som ich udržal v prevádzke. Ospravedlňujem sa za dvere. Fotonické oko registruje návštevníka, ale mechanizmus na otváranie už nefunguje.“

„Nezvládate opravy?“ opýtal sa generál trocha posmešne.

„Niektoré diely sa už skrátka nedajú zohnať. Posaďte sa, prosím. Dáte si čaj?“

„Na Siwenne? Veď tu je to priam spoločenská povinnosť!“

Starý patricij sa ticho stiahol s nenápadným úklonom – ceremoniálnym dedičstvom po aristokracii z lepších čias minulého storočia.

Riose sa pozeral, ako odchádza, a v jeho silenej elegancii sa objavili prvé trhliny. Mal iba vojenské školy a aj jeho životné skúsenosti boli len z vojenského prostredia. Ako sa hovorí, tisíckrát stál smrti tvárou v tvár, vždy však išlo o celkom známu a hmatateľnú hrozbu. Preto nebolo nič divné na tom, že uctievaného „Leva 20. flotily“ mrazilo z nečakane zatuchnutej atmosféry starobylej miestnosti.

Vedel, že tie malé škatuľky z tvrdého čierneho celuloidu, čo ich tam boli plné police, sú knihy. Ich názvy mu nič nehovorili. Väčší prístroj na konci izby potom musel byť zariadenie, ktoré ich obsah spracúva na obraz a zvuk. Ešte nikdy žiadne nevidel v prevádzke, ale počul o nich.

Raz mu vraveli, že kedysi dávno – za zlatých čias, keď Impérium zaberalo celú galaxiu – sa takéto rady kníh nachádzali v deviatich z desiatky domácností.

Teraz však treba strážiť hranice a knihy sú aj tak len pre starcov. A polovica príbehov zo zlatých čias je určite vymyslená. Ba aj viac ako polovica.

Barr priniesol čaj a Riose sa posadil. Hostiteľ podvihol šálku ako pri prípitku. „Na vašu česť.“

„Ďakujem. Aj na vašu.“

Ducem Barr sa rozvážne spýtal: „Hovorí sa, že ste mladý. Tridsaťpäť?“

„Skoro. Tridsaťštyri.“

„V tom prípade,“ oznámil mu jemne, no dôrazne, Barr, „musím začať ľútostivým upozornením, že nemám k dispozícii žiadne čarovné mastičky ani nápoje lásky. Absolútne nedokážem ovplyvniť náklonnosť akejkoľvek dámy, ktorá by vás mohla zaujímať.“

„V tomto ohľade nepotrebujem žiadne umelé pomôcky, pane,“ nechtiac vyslovil tak samoľúbo, že prezradil, ako veľmi ho tá predstava pobavila. „Často za vami chodia s takýmito požiadavkami?“

„Dosť často. Nanešťastie, neznalá verejnosť si neraz mýli učenca s čarodejníkom a zdá sa, že milostný život si vyžaduje viac mágie a kúzel ako čokoľvek iné.“

„Čo by vlastne bolo aj celkom prirodzené. Mne však ide o niečo iné. Učenosť si nespájam s ničím okrem schopnosti nachádzať odpovede na ťažké otázky.“

Siwennčan zachmúrene poznamenal: „Možno sa mýlite presne ako oni!“

„Možno áno, možno nie.“ Mladý generál položil šálku do zvonovitého puzdra a automaticky sa mu dolial čaj. S drobným špľachnutím doň hodil kapsulu s dochucovadlom. „Povedzte mi, milý patricij, kto presne sú mágovia? Teraz myslím ozajstných mágov.“

Barra zaskočilo, že ho oslovuje titulom, ktorý sa už dávno nepoužíva. „Žiadni mágovia neexistujú,“ odvetil rýchlo.

„Ale ľudia o nich hovoria. Na Siwenne sa to priam hemží historkami o mágoch. Vytvárajú sa okolo nich celé sekty. Povedal by som, že nejako súvisia s tými skupinami vašich krajanov, ktorí túžia po vysnených starých časoch so slobodou a autonómiou, ako tomu hovoria. Skôr či neskôr sa z tejto záležitosti stane hrozba pre štát.“

Starec pokrútil hlavou. „Ale prečo sa na nich pýtate mňa? Máte azda podozrenie na vzburu so mnou na čele?“

Riose pokrčil plecami. „Nie, vôbec nie. Aj keď by to nebolo až také pritiahnuté za vlasy. Váš otec strávil časť života vo vyhnanstve a vy sám ste boli dlho zapálený vlastenec a šovinista. Ako hosťovi sa mi to nesluší spomínať, no musím, lebo bez toho by som svoj cieľ skrátka nedosiahol. Ale sprisahanie hneď teraz? Za posledné tri generácie zo Siwenny vymlátili aj posledné zvyšky odporu.“

Starec s námahou povedal: „Budem rovnako nezdvorilý hostiteľ ako vy hosť. Pripomeniem vám, že jeden vicekráľ kedysi rozmýšľal celkom ako vy. Aj on si rovnako nevážil zlomených Siwennčanov. Na jeho príkaz sa z môjho otca stal žobrák na úteku, z bratov mučeníci a zo sestry obeť samovraždy. Lenže ten vicekráľ zomrel primerane hnusnou smrťou, ktorú mu privodili práve tí Siwennčania, ktorými tak pohŕdal.“

„Ach, áno, a tým ma privádzate k niečomu, čo som aj tak chcel povedať. Smrť tohto vicekráľa pre mňa už tri roky nie je záhadou. V osobnej garde mal mladého vojaka, ktorý sa zachoval veľmi... zaujímavo. Ten vojak ste vy, ale detaily asi rozoberať nemusíme, však?“

Barr chvíľu mlčal. „Netreba. Čo navrhujete?“

„Aby ste mi odpovedali na otázky.“

„Zo strachu z vašich vyhrážok? Som dosť starý na to, aby pre mňa život zase až toľko neznamenal.“

„Milý patricij, žijeme v ťažkých časoch,“ pripomenul mu Riose veľavravne. „Máte deti a priateľov. Máte krajinu, ktorej ste aspoň slovne sľubovali vernosť a vzdávali česť. Vari si nemyslíte, že ak sa rozhodnem udrieť, zacielim tak mizerne, že to bude smerovať priamo na vás?“

Barr sa chladne opýtal: „Čo chcete vedieť?“

Riose mu odpovedal s prázdnou šálkou v ruke. „Počúvajte ma, milý patricij. V tejto dobe majú najväčší úspech tí vojaci, ktorí vedú slávnostné prehliadky pred imperiálnym palácom alebo sprevádzajú luxusné lode jeho imperiálnej jasnosti na ceste na niektorú z letných planét. Ja... som v tomto ohľade zlyhal. Zlyhal som ako tridsaťštyriročný a zlyhám aj neskôr. Pretože, viete, rád bojujem.

Preto ma poslali až sem. Pre dvorný život som skrátka problematický. Nesprávam sa podľa ich etikety. Urážam nadutých šľachticov aj urodzených admirálov, ale som pridobrý veliteľ lodí aj ich posádok na to, aby ma len tak odpálili niekam do kozmu. Preto sa rozhodli pre Siwennu ako druhú najlepšiu možnosť. Je to pohraničný svet, vzdorovitá provincia kdesi vo vzdialenej pustatine. Je dosť ďaleko, aby som z nej nikoho neznepokojoval.

No a tak tu dnes trčím. Nie sú tu žiadne povstania, ktoré by bolo treba potlačiť, a pohraniční vicekráli sa v poslednom čase akosi nebúria – prinajmenšom od chvíle, keď jeho imperiálna jasnosť tak exemplárne zatočila s Mountelom, miestodržiteľom na Paramayi.“

„Silný imperátor,“ zamrmlal Barr.

„Áno. Zišlo by sa takých aj viac. Je to môj panovník; na to nezabúdajte. Bránim jeho záujmy.“

Barr ľahostajne mykol plecom. „Ako sa to týka témy?“

„To vám hneď vysvetlím. Mágovia, na ktorých sa pýtam, prichádzajú spoza hraníc – zo svetov ďaleko za územím Impéria, kde sú hviezdy roztrúsené len veľmi riedko...“

„... a chlad prázdneho vesmíru preniká až do kostí,“ dokončil zaňho Barr.

„Je to z nejakej básne?“ zamračil sa Riose. Na verše momentálne naozaj nemal chuť. „Tak či onak, sú z periférie – z jediného územia, na ktorom môžem bez obmedzení bojovať za slávu imperátora.“

„Takže podporíte imperátorské záujmy a zároveň uspokojíte svoju túžbu po dobrom boji.“

„Presne. Musím však vedieť, proti čomu bojujem – a s tým by ste mi mohli pomôcť vy.“

„Ako viete?“

Generál si ležérne odhryzol z koláčika. „Lebo už tri roky pozorne sledujem každú klebetu, každú povedačku, každý náznak útržku informácií o mágoch... a z toho množstva, čo som zhromaždil, panuje všeobecná zhoda len v dvoch veciach, ktoré teda asi budú pravdivé. Prvou je, že mágovia pochádzajú z okraja galaxie na ramene, na ktorom leží aj Siwenna, a druhou zase fakt, že s jedným z nich sa osobne stretol váš otec.“

Starý Siwennčan naňho uprene hľadel a Riose pokračoval: „Radšej by ste mi mali povedať, čo viete...“

Barr zamyslene nadhodil. „Bolo by zaujímavé prezradiť vám niektoré veci. Bol by to môj vlastný psychohistorický experiment.“

„Aký?“

„Psychohistorický.“ Starcov úsmev odrazu pôsobil trocha nepríjemným dojmom. Stroho vyhlásil: „Dajte si ešte čaj. Toto bude na dlhšie rozprávanie.“

Pohodlne sa rozvalil na mäkkom čalúnení svojho kresla. Svetlá v stenách sa stlmili, takže ani generálov ostrý profil už nepôsobil tak príkro.

Ducem Barr spustil: „Viem o tom len vďaka dvom náhodám. Prvou je, že som sa narodil svojmu otcovi v tejto krajine. Tento príbeh sa začína pred štyridsiatimi rokmi, krátko po veľkom masakri, keď sa otec skrýval v lesoch na juhu a ja som slúžil ako strelec vo vicekráľovej osobnej flotile. Mimochodom, ide o toho istého vicekráľa, ktorý nariadil masaker a neskôr zomrel takou krutou smrťou.“

Trpko sa usmial a pokračoval: „Otec bol patricij Impéria a senátor na Siwenne. Volal sa Onum Barr.“

Riose ho netrpezlivo prerušil: „Okolnosti jeho exilu poznám do posledného detailu. Nemusíte ich rozoberať.“

Siwennčan ho ignoroval a pokračoval presne tam, kde skončil. „Kým bol v exile, zastavil sa uňho neznámy tulák. Bol to obchodník zo samého okraja galaxie – mladý muž s nezvyčajným prízvukom, ktorý nevedel nič o nedávnej histórii Impéria, ale zato ho chránil osobný štít zo silového poľa.“

„Silové pole pre jediného muža?“ zvolal Riose podráždene. „To azda nie! Aký generátor by mal dosť sily, aby skondenzoval štít na rozmery jediného človeka? Do galaxie, vari za sebou ťahal na vozíku atómový zdroj s kapacitou päťtisíc miriaton?“

Barr ticho odvetil: „Práve toto je mág, o ktorom počujete v klebetách, príbehoch a mýtoch. Neniesol si žiadny viditeľný generátor, no ani najsilnejšia ručná zbraň nemala šancu preniknúť cez štít, čo ho chránil.“

„A to je všetko? Vari sa všetky príbehy o mágoch zrodili z mumlania starca, ktorého zlomilo utrpenie a vyhnanstvo?“

„Príbehy o mágoch sú staršie ako môj otec, pane. Navyše o nich existujú aj hmatateľné dôkazy. Po návšteve u otca ten človek išiel za technoguruom v meste, ktoré mu otec poradil, a nechal uňho rovnaký generátor silového poľa, aký mal sám na sebe. Otec ho získal po tom, čo krvavý vicekráľ skončil na popravisku a on sa mohol vrátiť z vyhnanstva. Trvalo mu dlho, kým ho našiel...

Tak či onak, ten generátor visí na stene priamo za vami, pane. Nefunguje. Fungoval len prvé dva dni, ale keď sa naň pozriete, aj teraz vám bude jasné, že ho nevyrobili nikde v Impériu.“

Bel Riose sa načiahol za opaskom z kovových článkov pripevneným na oblej stene. Odlepil sa s tlmeným syčaním zadržiavacieho poľa, ktoré sa uvoľnilo na dotyk jeho ruky. Hneď ho zaujal elipsoid na konci opaska. Nebol väčší ako vlašský orech.

„Toto má byť...“

„To bol ten generátor,“ prikývol Barr. „nanešťastie už nie je. Tajomstvá jeho fungovania sa už nedozvieme. Subelektronické skúmanie ukázalo, že sa zlial do jedinej kovovej hrče a ani najpodrobnejšie štúdium vzorov lomu nestačí na rozoznanie jednotlivých prvkov, z ktorých sa skladal pred fúziou.“

„Tak potom ten váš údajný dôkaz stále stojí len na prázdnych slovách bez ničoho, čo by ich podporilo.“

Barr mykol plecom. „Chceli ste počuť, čo viem. Dokonca ste sa mi vyhrážali násilím, ak vám to neprezradím. Ak sa k tomu chcete teraz stavať skepticky, čo ja s tým? Mám prestať?“

„Nie! Hovorte!“ zavelil generál drsne.

„Po otcovej smrti som pokračoval v jeho bádaní a potom sa stala druhá z náhod, ktoré som vám spomínal. Spočíva v tom, že Siwennu dobre poznal aj Hari Seldon.“

„A to je zase kto?“

„Hari Seldon bol učenec z čias imperátora Dalubena IV. Bol to psychohistorik – posledný a najväčší predstaviteľ tohto odboru. Raz navštívil aj Siwennu, keď bola ešte veľkým centrom obchodu, umenia a vedy.“

„Hm,“ zamrmlal Riose kyslo. „Nájde sa vari stagnujúca planéta, ktorá netvrdí, že za starých čias bola rozkvitajúcim centrom toho či onoho?“

„Časy, o ktorých hovorím, sa odohrávali pred dvoma storočiami, keď ešte imperátor vládol galaxii do poslednej hviezdy. Siwenna bola vtedy vážená planéta uprostred Impéria, nie iba barbarská provincia kdesi v pohraničí. Za tých čias Hari Seldon predpovedal úpadok imperiálnej moci a nevyhnutnú barbarizáciu celej galaxie.“

Riose sa nečakane zasmial. „Tak on to predpovedal, hovoríte? Tak potom to nebol bohvieaký učenec. Impérium je dnes silnejšie ako kedykoľvek za posledných tisíc rokov. Vaše staré oči oslepila chladná pochmúrnosť sveta v pohraničí. Niekedy si zájdite na niektorú z vnútorných planét a uvidíte tú nádheru a bohatstvo.“

Starec smutne pokrútil hlavou. „Krvný obeh sa najprv zastavuje na samom okraji. Nejaký čas trvá, kým rozklad prenikne až do srdca. Samozrejme, teraz hovorím o viditeľnom, jasnom rozklade a nie o tom vnútornom, ktorý prebieha už nejakých pätnásť storočí.“

„Ale keď ten váš Seldon predpovedal galaxiu, ktorá sa prepadne do hlbín barbarstva,“ pokračoval generál pobavene, „tak čo plánoval ďalej?“

„Z tohto dôvodu založil na opačných koncoch galaxie dve Nadácie s najlepšími, najmladšími a najsilnejšími ľuďmi. Mali v nich žiť, zakladať si rodiny, rásť a rozvíjať svoj nový svet. Miesta, kde vznikli, nevybral náhodne. Dôkladne si ich premyslel, rovnako ako čas ich vzniku a ich bezprostredné okolie. Všetko zariadil tak, aby budúcnosť, ktorú odhalil pomocou pevných zákonov psychohistorickej matematiky, znamenala skorú izoláciu od hlavnej časti imperiálnej civilizácie. Iba tak v nich mohli postupne vzniknúť zárodky druhého Galaktického impéria, ktoré neodvratnú dobu temna skráti z tridsiatich tisícročí na jediné.“

„A vy ste na to prišli kde? Zdá sa, že to poznáte do detailu.“

„Nepoznám a nikdy som nepoznal,“ vyhlásil patricij vyrovnane. „Je to len bolestný výsledok skladania útržkov informácií, na ktorých pracoval otec, s tou troškou, ktorú som odhalil sám. Základy to má chatrné a nadstavba je len romantická predstava na vyplnenie prázdnych miest. Som však presvedčený, že v podstate je to pravda.“

„Vás nie je ťažké presvedčiť.“

„Naozaj? Stojí za tým štyridsať rokov výskumu.“

„Hm... Štyridsať rokov? Ja by som to vyriešil za štyridsať dní. Vlastne by som asi aj mal. Bolo by to... iné.“

„A ako by ste to dokázali?“

„To je predsa jasné. Môžem zahájiť prieskum. Môžem nájsť túto Nadáciu, o ktorej rojčíte, a pozrieť si ju na vlastné oči. Vravíte, že boli dve?“

„Záznamy hovoria o dvoch. Podporné dôkazy sa našli len o jednej, čo je pochopiteľné, lebo druhá by mala byť až kdesi na opačnom konci galaxie.“

„Tak teda navštívime tú bližšiu.“ Generál vstal a napravil si opasok.

„Viete, kde ju hľadať?“ spýtal sa ho Barr.

„Svojím spôsobom áno. V záznamoch predposledného vicekráľa, ktorého ste tak spektakulárne zavraždili, sú aj podozrivé správy o barbaroch z vonkajších planét. Za barbarského princa dokonca vydal jednu zo svojich dcér. Nebojte sa, cestu si nájdem.“

Podal starcovi ruku. „Ďakujem za pohostinnosť.“

Ducem Barr podávanú ruku mdlo prijal a strojene sa uklonil. „Vaša návšteva bola pre mňa veľkou cťou.“

„A čo sa týka informácií, ktoré ste mi dali,“ pokračoval Bel Riose, „myslím, že presne viem, ako sa vám za ne poďakovať, keď sa vrátim.“

Ducem Barr ho zdvorilo vyprevadil k dverám, a keď generálovo auto mizlo v diaľke, ticho povedal: „Ak sa niekedy vrátite.“

NADÁCIA [...] Po štyridsiatich rokoch expanzie musela Nadácia čeliť hrozbe Bela Riosa. Hrdinské časy Hardina a Mallowa boli dávno preč a s nimi zmizla aj istá tvrdá opovážlivosť a odhodlanie [...]

galaktická encyklopédia

2
Mágovia

Štyria muži sedeli v miestnosti postavenej ďalej od ostatných, takže sa do nej nik cudzí len tak nedostal. Krátko sa pozerali na seba a dlho na stôl, ktorý ich delil. Stáli na ňom štyri fľaše a rovnaký počet naliatych pohárov, nik sa ich však ani nedotkol.

Ten najbližšie pri dverách napokon vystrel ruku a začal pomaly klopkať po stole prstami.

Spýtal sa: „Budeme tu len naveky sedieť a špekulovať? Záleží na tom, kto prehovorí ako prvý?“

„Tak hovorte vy,“ navrhol mu ten priamo oproti. „Vás by to malo trápiť najviac.“

Sennett Forell sa zasmial. Takmer to nebolo počuť a rozhodne v tom nebol žiadny humor. „Lebo si myslíte, že som najbohatší. Nuž... Alebo možno čakáte, že budem pokračovať, ako som začal. Asi ste ešte nezabudli, že to bola moja obchodná flotila, ktorá zajala tú ich loď.“

„Máte najväčšiu flotilu,“ poznamenal tretí, „a najlepších kormidelníkov, čo je len iný spôsob, ako povedať, že ste najbohatší. Bolo to desivo riskantné aj pre vás – pre nás ostatných by to bolo ešte nebezpečnejšie.“

Sennett sa opäť tlmene zasmial. „Istý sklon k riskovaniu som asi zdedil po otcovi. Koniec koncov, základným bodom rizika je fakt, že prináša zisk, ktorý ho opodstatňuje. Všimnite si však, že nepriateľskú loď sa podarilo izolovať a zajať bez strát na našej strane a tiež bez toho, aby mohla varovať ostatné.“

To, že Forell je vzdialený príbuzný zosnulého velikána Hobera Mallowa, sa v Nadácii otvorene uznávalo. To, že je Mallowov nemanželský syn, sa všeobecne, no ticho, akceptovalo.

Štvrtý muž len kradmo zažmurkal drobnými očkami. Z pootvorených úst sa mu drali slová. „Takéto zajímanie malých lodí nie je nič, čo by sme mali oslavovať. Toho mladého muža to zrejme len ešte viac rozhnevá.“

„Myslíte si, že aj bez toho nemá dosť dôvodov?“ spýtal sa ho vyčítavo Forell.

„Áno, a toto mu ušetrí trápenie s ich vymýšľaním,“ štvrtý muž hovoril pomaly, uvážlivo. „Hober Mallow operoval inak. Aj Salvor Hardin. Nechali ostatných, nech idú neistou cestou násilia, zatiaľ čo oni sami manévrovali ticho a bezpečne.“

Forell iba mykol plecom. „Tá loď sa ukázala ako cenný zdroj informácií. Dôvody sú lacné a tento sa nám podarilo predať so slušným ziskom,“ vyhlásil tónom spokojného obchodníka. „Ten mladý muž je zo starého Impéria,“ dodal.

„To sme vedeli,“ pripomenul mu druhý muž. Bol statný a z hlasu mu sršala nespokojnosť. „Ak príde chlap s loďami a bohatstvom, s otvorene priateľskými postojmi a obchodnými ponukami, je skrátka rozumné nepohnevať si ho, kým nemáme istotu, či tá maska veľkého zisku nie je v skutočnosti jeho pravá tvár. Ale teraz...“

Tretí muž prehovoril mierne trpiteľsky. „Mohli sme byť trocha opatrnejší. Mohli sme si ho najprv preveriť. Mohli sme to zistiť, skôr ako sme ho nechali odísť. To by bola skutočná múdrosť!“

„O tomto sme už hovorili a zavrhli sme to.“ Forell nad jeho návrhom iba pohŕdavo mávol rukou.

„Vláda je príliš mäkká,“ sťažoval sa tretí. „Starosta je hlupák.“

Štvrtý sa naňho pozrel a vytiahol si z úst vyhasnutú cigaru. Ledabolo ju hodil do otvoru po svojej pravici, kde sa rozplynula v záblesku žeravého svetla.

Sarkasticky vyhlásil: „Predpokladám, že džentlmen, ktorý hovoril posledný, to vraví len zo zvyku. Na tomto mieste si môžeme pripomenúť, že vláda sme v skutočnosti my.“

Odpoveďou mu bol súhlasný mrmot.

Štvrtý upieral zrak na stolovú dosku. „Tak nechajme vládnu politiku bokom. Tento mladý muž... Tento cudzinec mohol byť potenciálny zákazník. Už sme takých neraz zažili. Všetci traja ste sa pokúšali votrieť do jeho priazne a vydolovať z neho predbežnú zmluvu. Máme dohodu – džentlmenskú dohodu –, ktorá to zakazuje, ale vy ste to aj tak skúšali.“

„Rovnako ako vy,“ zavrčal druhý.

„Ja viem,“ pripustil štvrtý pokojne.

„Tak zabudnime na to, čo sme mali robiť vtedy,“ prerušil ich Forell netrpezlivo, „a zvážme, čo treba spraviť teraz. Aj keby sme ho totiž vtedy uväznili či zabili, zostávala by otázka, čo ďalej. Stále si nie sme istí jeho úmyslami a Impérium nezničíme tým, že pripravíme o život jedného človeka. Keby sa nevrátil, možno by sa už na nás valila jedna flotila za druhou.“

„Presne tak,“ súhlasil štvrtý. „Ale čo ste vlastne zistili z tej zajatej lode? Na takéto reči som už pristarý. Poďme k veci!“

„Dá sa to opísať niekoľkými jednoduchými slovami,“ odvetil Forell zachmúrene. „Je to imperiálny generál alebo šarža, ktorá tam zodpovedá nášmu generálovi. Je to mladý muž, ktorý už dokázal svoju vojenskú genialitu – aspoň tak som počul – a stal sa idolom pre svojich chlapov. Príbehy, ktoré o ňom hovoria, sú nepochybne spolovice vymyslené, aj tak to však vyzerá na nejakého mladého génia.“

„Kto hovorí tie príbehy?“ chcel vedieť druhý.

„Posádka zajatej lode. Pozrite sa, všetky ich výpovede mám na mikrofilme na bezpečnom mieste. Ak chcete, môžem vám ich neskôr pustiť. Ak ste presvedčení, že treba, môžete tých ľudí vypočuť aj sami. Hlavnú myšlienku som vám však povedal.“

„Ako ste to z nich dostali? Ako viete, že neklamú?“

Forell sa ešte väčšmi zamračil. „Nebol som k nim práve jemný, páni. Dostali poriadnu nakladačku, nadrogoval som ich až po samý pokraj šialenstva a nešetril som psychickými sondami. Hovorili jedna radosť. Dá sa im veriť.“

„Za starých čias,“ poznamenal tretí nečakane nepodstatnú vec, „by sa použila čistá psychológia. Bezbolestná, viete? Ale veľmi úspešná. Bez šance na klamstvá.“

„Nuž, za starých čias to mali lepšie,“ konštatoval Forell sucho. „Dnes máme nové časy.“

„Ale,“ namietol štvrtý, „čo tu vlastne chcel ten generál, ten romantický zázrak prírody?“ Keď chcel, vedel byť otravne neodbytný.

Forell naňho vrhol ostrý pohľad. „Myslíte si, že rozpráva detaily svojej stratégie bežnej posádke? Nevedia to! V tomto ohľade sa z nich nedalo nič dostať, a to som sa snažil ako fras, do galaxie!“

„Takže nám ostáva len...“

„Vyvodiť si z toho vlastné závery. Samozrejme.“ Forell už zase ticho klopkal prstami po stole. „Ten mladý muž je vojenský veliteľ Impéria, pritom si však dal tú námahu, aby sa vydával za nepodstatného princa z akejsi osamelej hviezdy vo vzdialenom kúte periférie. Už to je jasným dôkazom, že svoje skutočné motívy musí pred nami aspoň spočiatku tajiť. Dajte si dokopy jeho profesiu s faktom, že Impérium už v čase môjho otca podporilo jeden útok proti Nadácii, a vyjdú vám samé nepekné možnosti. Pri prvom útoku si na nás vylámali zuby. Pochybujem, že by nás za to mali ktovieako v láske.“

„Vo vašich zisteniach nie je nič, čo by mohlo o veci hovoriť trocha istejšie?“ vyzvedal štvrtý muž opatrne. „Nič pred nami netajíte?“

Forell vyrovnane odvetil: „Ani nemôžem. Odteraz medzi nami nesmie panovať žiadna podnikateľská rivalita. Musíme sa zjednotiť.“

„Z lásky k vlasti?“ V hlase tretieho z mužov bolo cítiť výsmech.

„Na vlasť sa môžem vykašlať,“ vyhlásil Forell ticho. „Myslíte, že by som dal za budúce druhé Impérium čo i len dva nukleárne prdy? Myslíte si, že by som riskoval čo i len jedinú obchodnú misiu, aby som mu vyšliapal cestičku? Nie! Lenže nedá sa ani čakať, že by porážka z rúk imperiálov pomohla mojim či vašim kšeftom. Ak nás Impérium porazí, na pozostatky po boji sa zlietnu celé kŕdle supov.“

„A tými pozostatkami budeme my,“ dodal štvrtý sucho.

Druhý náhle prerušil mlčanie a tak zlostne sa zavrtel, až pod ním hlasno zavŕzgala stolička. „Prečo o tom vôbec hovoríme? Impérium predsa nemôže vyhrať, nie? Seldon nás ubezpečuje, že nakoniec vytvoríme druhé Impérium. Toto je len ďalšia z radu kríz. Už sme také zažili tri, nie?“

„Len ďalšia kríza? Áno!“ premýšľal Forell nahlas. „Ale v prvých dvoch nás viedol Salvor Hardin a pri tretej sme mali Hobera Mallowa. Koho máme dnes?“

Vážne si premeral ostatných a pokračoval: „Seldonove psychohistorické pravidlá, na ktoré sa tak pohodlne spoliehame, vyžadujú aj istú iniciatívu zo strany Nadácie. Seldonove zákony pomáhajú tým, čo si pomôžu sami.“

„Doba robí človeka,“ vyhlásil tretí. „Ak teda chcete operovať prísloviami.“

„Na to sa síce dá spoľahnúť, nie však stopercentne,“ zafučal Forell. „Podľa mňa to vyzerá takto: Ak naozaj prichádza štvrtá kríza, tak ju Seldon určite predvídal. Ak to urobil, tak sa v nej dá zvíťaziť a musí existovať spôsob, ako to urobiť.

Impérium je silnejšie ako my. Vždy to tak bolo. Tentoraz nám však prvýkrát v dejinách hrozí priamy útok, takže jeho sila odrazu pôsobí oveľa desivejšie. Ak sa dá poraziť, musí to byť presne tak, ako v predchádzajúcich krízach – niečím iným ako čistou silou. Musíme nájsť slabinu nepriateľa a udrieť len na ňu.“

„A čo je tou slabinou?“ spýtal sa štvrtý. „Predostriete nám svoju hypotézu?“

„Nie. Práve k tomuto som sa chcel dopracovať. Veľkí vodcovia našej minulosti vždy chápali slabiny nepriateľa a mierili rovno na ne. Lenže my...“

Do hlasu sa mu vkradla bezmocnosť a na chvíľu sa nik neodvážil nič podotknúť.

Nakoniec sa ozval štvrtý muž: „Potrebujeme špehov.“

Forell sa k nemu dychtivo obrátil. „Presne tak! Neviem, kedy sa Impérium chystá zaútočiť. Možno ešte máme čas.“

„Hober Mallow sa osobne votrel do imperiálnych svetov,“ nadhodil druhý.

Forell však len pokrútil hlavou. „Takýto priamy krok jednoducho neprichádza do úvahy. Nik z nás nie je ktovieako mladý a všetci sme až po uši zahltení byrokratickými prekážkami a administratívnymi detailmi. Potrebujeme mladých, čo sú už teraz v teréne...“

„Nezávislých obchodníkov?“ spýtal sa štvrtý.

Forell sklonil hlavu a šepol: „Ak ešte máme čas...“

3
Ruka mŕtveho

Bel Riose prestal podráždene chodiť hore-dolu a s nádejou zdvihol zrak, lebo k nemu vošiel pobočník. „Nejaké správy o Hviezdičke?“

„Nie. Pátracia skupina prechádza úsek po úseku, prístroje však stále nič nehlásia. Komandér Yume hlási, že flotila je pripravená na okamžitý protiútok.“

Generál pokrútil hlavou. „Nie. Pre jednu hliadkovú loď útočiť nebudeme. Aspoň nateraz. Povedzte mu, nech zdvojnásobí... Moment. Napíšem to sám. Dajte to zakódovať a poslať kompaktným lúčom.“

Bleskovo napísal rozkaz a podal ho čakajúcemu dôstojníkovi. „Prišiel už ten Siwennčan?“

„Ešte nie.“

„Tak dozrite, aby ho ku mne priviedli, len čo dorazí.“

Pobočník zasalutoval a odišiel. Riose sa opäť začal prechádzať ako zviera v klietke.

Keď sa dvere znova otvorili, na prahu stál Ducem Barr. Pomaly sa nechal pobočníkom voviesť do luxusnej miestnosti s holografickým zobrazením galaxie na strope. V jej strede ho čakal Bel Riose v poľnej uniforme.

„Dobrý deň, milý patricij.“ Generál mu nohou posunul stoličku, dôstojníka poslal preč a rozkázal, že ich nemá nik vyrušovať.

Postavil sa pred Siwennčana s rozkročenými nohami a rukami za chrbtom. Zamyslene sa hojdal na pätách.

Potom drsne spustil: „Patricij, ste verný poddaný Impéria?“

Barr, ktorý až dovtedy nevšímavo mlčal, na to iba nezáväzne zvraštil obočie. „Nemám žiadny dôvod milovať imperiálnu nadvládu.“

„Čo však ani v najmenšom neznamená, že ste zradca.“

„Pravda. Samotný fakt, že nie som zradca, však zase neznamená, že chcem Impériu aktívne pomáhať.“

„Za bežných okolností by aj to bola pravda. V tomto bode však odmietanie pomoci...“ Bel Riose sa naňho príkro pozrel, „... predstavuje vlastizradu a podľa toho sa k vám aj musíme správať.“

Barr sa zamračil. „Svoje verbálne obušky si nechajte pre svojich podriadených. Mne stačí jasne povedať, čo odo mňa chcete.“

Riose si sadol a preložil nohu cez nohu. „Pred pol rokom sme viedli zaujímavý rozhovor, Barr.“

„O tých vašich mágoch?“

„Áno. Pamätáte sa, čo som sa chystal urobiť?“

Starec prikývol. Ruky mal voľne zložené do lona. „Chceli ste ich navštíviť priamo v ich úkryte a celé mesiace ste boli preč. Našli ste ich?“

„Či som ich našiel? To si píšte!“ zvolal generál. Pery mal pritom kŕčovite napnuté. Zdalo sa, že má čo robiť, aby neškrípal zubami. „Milý patricij, to nie sú mágovia, ale diabli! Ich činy sú také vzdialené ľudskému chápaniu ako iné galaxie tej našej! Len si predstavte: Je to svet malý ako vreckovka, ako necht, s minimom zdrojov, so zanedbateľnou mocou a s takou mikroskopickou populáciou, že by nestačila ani najzaostalejšej prefektúre na zbedačenom okraji známeho vesmíru. Pritom ho však obývajú takí pyšní a ambiciózni ľudia, že dokážu ticho a systematicky snívať o tom, ako ovládnu celú galaxiu!

Sú si tým takí istí, že sa ani vôbec neponáhľajú. Napredujú pomaly, flegmaticky, plánujú v rádoch storočí. Pohlcujú svety, ako sa im zachce, a rozliezajú sa po sústavách šuchtavým tempom ľudí, ktorí nie sú pod nijakým tlakom.

Ale darí sa im to! Nenašiel sa nik, kto by ich zastavil. Vytvorili si špinavú kšeftársku komunitu, ktorá rozťahuje chápadlá všade tam, kam doletia jej smiešne hračkárske lodičky. Ich obchodníci – tak hovoria svojim agentom – ovládajú parsek za parsekom.“

Ducem Barr zastavil hnevlivý príval jeho slov. „Koľko z týchto informácií viete naisto a čo z nich je len prejav čistej zúrivosti?“

Generál sa zhlboka nadýchol a trocha sa upokojil. „Nenechal som sa zaslepiť zlosťou, ak myslíte na to. Hovorím vám, že som bol na svetoch, čo majú bližšie k Siwenne ako k Nadácii, ale aj na nich je Impérium len vzdialený mýtus a obchodníci živá pravda. Mýlili si s nimi ešte aj nás.“

„A to, že chce dobyť galaxiu, vám povedala sama Nadácia?“

„Povedala?!“ Riose už zase zúril. „Nejde o to, čo mi povedala a čo nie. Jej oficiálni predstavitelia o týchto veciach vôbec nehovorili. Zaujímali sa len o obchod. Hovoril som však aj s obyčajnými ľuďmi. Dobre som si všímal ich myšlienky, ich ,predurčený osud‘, ich pokoj, s akým čakajú na veľkolepú budúcnosť. To sú veci, aké sa nedajú poprieť – všeobecný optimizmus, ktorým sa vôbec netaja.“

Na Siwennčanovi bolo vidieť, že ho tieto slová uspokojujú. „Nepochybne ste si všimli, nakoľko sa vaše zistenia zhodujú s mojou rekonštrukciou udalostí na základe chatrných dát, čo sa mi podarilo zozbierať.“

„Nepochybne,“ zopakoval po ňom Bel Riose s neskrývaným sarkazmom, „to bude veľká pocta vašim analytickým schopnostiam. Zároveň však ide o výrazný a nepopierateľný znak rastúceho nebezpečenstva pre územia jeho imperiálnej jasnosti.“

Barr mykol plecom na znak toho, že ho to nezaujíma. Riose sa k nemu prudko naklonil, schmatol ho za ramená a uprel naňho nezvyčajne jemný pohľad.

„Nie, milý patricij, to radšej ani neskúšajte. Nemám v úmysle správať sa ako barbar. Čo sa mňa týka, dedičstvo siwennskej vzbury proti Impériu je len nepríjemné bremeno, ktorého sa chcem navždy zbaviť. Mojou parketou je však vojenstvo a nemôžem zasahovať do civilných záležitostí. Keby som sa o to pokúsil, dosiahol by som len toľko, že by ma odvolali a nebol by som už vôbec na nič. Chápete? Vidím, že áno. Preto by sme zverstvá spred štyridsiatich rokov mali aspoň medzi sebou prenechať minulosti. Ich páchateľovi sa osobne pomstili a tým by sme to mohli raz a navždy uzavrieť. Potrebujem vašu pomoc. Nebudem sa tým tajiť.“

V jeho hlase bolo cítiť naliehavosť, no Ducem Barr iba jemne pokrútil hlavou, aby dal najavo, že stále nesúhlasí.

Riose ho prosil: „Vy to nechápete, milý patricij, a ja už začínam pochybovať, či vás vôbec niekedy presvedčím. Koniec koncov, ste učenec a ja nie. Jedno vám však povedať môžem: Nech si o Impériu myslíte čokoľvek, musíte uznať, že aj vy z neho máte nemalý prospech. Jeho ozbrojené sily tu a tam páchajú vojnové zločiny, ale v drvivej väčšine prípadov sú silou mieru a civilizácie. Bola to imperiálna flotila, ktorá nastolila Pax imperialis, čo vládol v galaxii po tisícky rokov. Porovnajte mier pod vládou Impéria s medzihviezdnou anarchiou, ktorá mu predchádzala. Pozrite sa na vojny a skazu tých prastarých čias a povedzte mi, či sa Impérium neoplatí zachovať aj napriek všetkým jeho chybám a nedostatkom.

Zvážte úpadok,“ zdôraznil, „ktorý nastal na vonkajšom okraji galaxie už teraz, keď sa len snaží odtrhnúť a osamostatniť. Popremýšľajte, či ste ochotní pre malichernú pomstu vzdať sa postavenia Siwenny ako provincie pod ochranou mohutnej flotily a uvrhnúť ju do barbarského sveta v barbarskej galaxii, kde si každý stráži len vlastnú úbohú existenciu a všetci upadajú do čoraz horšej biedy a utrpenia.“

„Je to také zlé? Stane sa to tak skoro?“ zamrmlal Barr.

„Nie,“ pripustil Riose. „My sami sa toho určite nedožijeme, ani keby sa náš život predĺžil na štvornásobok. Ja však bojujem za Impérium a jeho vojenské tradície, ktoré vám asi nedokážem celkom priblížiť. Chránia ducha inštitúcií, ktorým slúžim.“

„Začínate hovoriť ako mystik a ja som vždy mal problém preniknúť do mystiky druhých.“

„Na tom nezáleží. Chápete však nebezpečenstvo, ktoré predstavuje táto Nadácia?“

„Na to som vás upozornil ešte skôr, ako ste sa vôbec vybrali na výskumnú cestu.“

„Tak potom si uvedomujete aj to, že ho musíme zastaviť už v zárodku, lebo inak by sme mohli v budúcnosti škaredo zlyhať. O tejto Nadácii ste počuli skôr ako ktokoľvek iný. Viete o nej viac ako celé Impérium. Zrejme budete vedieť aj to, ako ju najlepšie napadnúť, a možno ma dokážete varovať pred jej protiopatreniami. No tak! Postavme sa na tú istú stranu!“

Ducem Barr vstal zo stoličky a monotónne povedal: „Žiadna pomoc, ktorú by som vám dal, na veci nič nezmení. Preto vás ňou radšej nebudem zaťažovať, aj keď na mňa tak tvrdo naliehate.“

„Jej užitočnosť s dovolením posúdim ja sám.“

„Nie. Myslím to vážne. Ani všetka moc Impéria nedokáže rozdrviť tento miniatúrny svet.“

„A to už prečo?“ Bel Riose naňho zlostne zazeral. „Len ostaňte pekne na mieste. Poviem vám, keď budete môcť odísť. Takže: Prečo? Ak si myslíte, že podceňujem nepriateľa, na ktorého som narazil, tak sa mýlite, milý patricij.“ Trocha zdráhavo k tomu dodal: „Pri návrate som stratil jednu loď. Nemám dôkaz, že za jej zmiznutím stojí Nadácia, ale nikde ju nenašli, a keby šlo len o nehodu, niekde na trase by sa prevaľovali jej trosky. Nejde o dôležitú stratu – je to pre nás menej ako desatina blšieho štípanca, ale môže to znamenať, že Nadácia už vypálila prvé salvy. Toľká dychtivosť bez ohľadu na následky by mohla znamenať, že majú k dispozícii tajné zbrane, o ktorých zatiaľ nevieme. Mohli by ste mi pomôcť aspoň odpoveďou na konkrétnu otázku? Aká je ich vojenská moc?“

„Nemám potuchy.“

„Tak mi to vysvetlite vlastnými slovami. Prečo si myslíte, že Impérium nemá šancu poraziť tohto miniatúrneho nepriateľa?“

Siwennčan si znova sadol a odvrátil zrak od generálovho zlostného pohľadu. „Pretože dôverujem princípom psychohistórie. Je to veľmi nezvyčajná veda. Svoj matematický vrchol dosiahla za jediného človeka, Hariho Seldona, a spolu s ním aj zomrela, lebo nik iný už nedokázal pracovať s jej nekonečne jemnými parametrami. Za tú krátku dobu sa však ukázala ako najsilnejší nástroj, aký ľudstvo kedy vyvinulo na štúdium seba samého. Nikdy nepredstierala, že dokáže predpovedať kroky a osudy jednotlivcov, no formulovala presné zákony matematickej analýzy a extrapolácie, ktorými sa dajú predpovedať a riadiť skutky obrovských ľudských más.“

„A tak...“

„Ide mi o to, že Seldon a jeho spolupracovníci založili Nadáciu práve na základoch tejto psychohistórie. Miesto, čas a podmienky jej vzniku sú nastavené tak, aby s matematickou presnosťou viedli k vzniku druhého Galaktického impéria.“

Riose hovoril čoraz hlasnejšie a roztrasenejšie. „Chcete povedať, že toto jeho umenie predpovedá, že napadnem Nadáciu a z toho či oného dôvodu utrpím drvivú porážku? Tvrdíte, že som len hlúpy robot s naprogramovanou cestou do záhuby?“

„Nie,“ odsekol patricij ostro. „Už som vám vravel, že táto veda nemá nič spoločné s činmi jednotlivcov. Predpovedá len nepomerne väčšie masy – pozadie, na ktorom sa dané skutky dejú.“

„Takže sme uväznení v pevnom zovretí bohyne historickej nevyhnutnosti.“

„Psychohistorickej, nie historickej,“ opravil ho Barr jemne.

„A čo ak využijem svoju výsadu slobodnej vôle? Čo ak sa rozhodnem zaútočiť až o rok alebo sa do toho vôbec nepúšťať? Nakoľko sa dá táto bohyňa ovplyvniť? Aká je vynaliezavá?“

Patricij iba mykol plecom. „Zaútočte teraz alebo nikdy, s jednou loďou alebo celou vojenskou silou Impéria, vojenskými prostriedkami alebo ekonomickým tlakom, otvoreným vyhlásením vojny alebo zákerným prepadom. Robte si, čo chcete, využívajte slobodnú vôľu, ako sa vám páči. Aj tak prehráte.“

„Pretože zo záhrobia zasiahne ruka Hariho Seldona?“

„Pretože zo záhrobia – ak to tak chcete nazvať – zasiahne ruka matematiky ľudského správania, ktoré sa nedá zastaviť, odvrátiť ani spomaliť.“

Chvíľu na seba uprene hľadeli, až napokon generál ustúpil.

Stroho povedal: „Ani táto výzva ma nezastaví. Bude to ruka mŕtveho proti vôli živého.“

CLEON II. [...] Zvyčajne ho nazývali aj Veľký. Bol to posledný silný imperátor prvého Impéria. Za jeho dlhej vlády rozkvitala politická aj umelecká renesancia. Najväčšmi je však známy z fantastických príbehov o Belovi Riosovi a pre bežných ľudí je to skrátka „Riosov imperátor“. Netreba dopustiť, aby udalosti posledného roku jeho vlády zatienili štyridsať rokov [...]

galaktická encyklopédia

4
Imperátor

Cleon II. bol pánom vesmíru. Okrem toho trpel aj neznámou a veľmi bolestivou chorobou. Ľudské osudy sa vedia zvrtnúť tak nečakane, že ani tieto dve veci sa navzájom nevylučujú, ba ani si ktovieako neodporujú. V dejinách sa na to dá nájsť nepríjemne veľké množstvo precedensov.

Imperátorovi však na precedensoch nezáležalo. Meditovať nad dlhým zoznamom podobných prípadov by jeho utrpenie nezmenšilo ani o jediný elektrón. Rovnako mu nemohli pomôcť spomienky na to, že jeho starý otec bol pirátom na miniatúrnej planétke, zatiaľ čo on spí na posteli Ammenetika Veľkého ako dedič dlhej línie vládcov galaxie, ktorá siaha hlboko do dávnej minulosti. V súčasnosti sa mu nijako neuľavilo z vedomia, že jeho otec očistil svoje panstvo od chorobných škvŕn vzbúr a povstaní a obnovil v ňom mier a poriadok, aký naposledy zažilo pod Stanelom VI. Nepomáhalo ani to, že následkom otcových činov sa celých dvadsaťpäť rokov jeho vlády zaobišlo bez jediného náznaku vzbury proti jeho nehynúcej sláve.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nadácia a impérium - Nadácia 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.