Markéta Harasimová

DOKTORKA VIKTORIE

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz, 2020

Foto na přebalu © istockphoto.com

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2020

ISBN 978-80-88363-13-2

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak

šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

PROLOG

„Tak já běžím, ahoj!“ mávla blondýnka oblečená do úzké sukně a růžového trička na lékařku, které právě začínala noční směna. Ona sama už mířila domů a upřímně se těšila na manžela i jejich dvě holčičky. Ty už sice budou spát, ale pusou na čelo je do říše snů může vyprovodit i tak. „Doufám, že vydrží ten klid, co byl doteď. Příjemnou službu!“ popřála kolegyni.

„Díky,“ zamrkala druhá žena. „Dobrou!“

Svižně prošla vylidněnou chodbou, sjela výtahem do přízemí a opustila budovu zadním vchodem, který vedl na parkoviště zaměstnanců. Toho času bylo téměř prázdné, jako vždy v pozdních večerních hodinách. Zvedla hlavu a pár vteřin se kochala bezmračnou oblohou, jíž dominoval půlkulatý měsíc.

Je nádherně, proběhlo jí myslí. Mohli bychom si s Honzou dát dvě deci na terase – ideální tečka za dlouhým dnem. A možná taky předzvěst rozverných chvilek v peřinách? Nemravo, pomyslela si pobaveně, a současně se zatetelila štěstím. Jsou svoji už deset let, a přesto z nich stále nevyprchala vášeň! Kolik párů má takovou kliku?

Cestou k tmavošedé škodovce mávla na postaršího hlídače, usazeného v kukani nedaleko závor. Oplatil jí pozdrav přiložením napřímených prstů k obočí, jako by salutoval. Přidala do kroku, dálkově odemkla vůz a vklouzla za volant. O minutu později už maximální povolenou rychlostí projížděla širokou silnicí ozářenou pouličními svítilnami. Právě se chystala pustit rádio, když pár set metrů před sebou zahlédla kymácející se mužskou postavu. Přimhouřila víčka a zaostřila na ni.

Ten člověk má nějaký problém, uvědomila si vzápětí. Buďto je zraněný, nebo ho postihla nenadálá zdravotní indispozice… Muž se v polovičním předklonu kolébal zleva doprava a obě ruce křečovitě tiskl k břichu. Když spatřil blížící se auto, ochable zvedl paži v pokusu ho stopnout. Hned pak se však opřel o odpadkový koš, jako by ho opouštěly síly.

Dupla na brzdy. Možná je jen opilý a patří na záchytku, ale pokud se stal obětí přepadení nebo mu prasklo slepé střevo, musím zasáhnout, uvažovala. Je to moje lidská a především lékařská povinnost. Stáhla okénko a naklonila se přes řadicí páku. „Haló, pane! Jste v pořádku? Nepotřebujete pomoc?“

„Já…“ zachrčel. „Pálí mě… na hrudi… a… a…ach, bože!“ Pod vlivem alkoholu rozhodně nebyl, zato musel trpět velkými bolestmi.

Že by infarkt? Napadlo ji okamžitě. Popadla mobil a vyskočila na silnici. Oběhla vůz, rychle zhodnotila situaci a zaostřila do zkřivené mužské tváře. „Hlavně klid. Špatně se vám dýchá, že ano? Nebolí vás levá paže nebo rameno? Břicho?“

„A… ano…“ zaúpěl ochraptělým šepotem.

„Musíte si sednout. Soustřeďte se na dech!“ přikázala stručně, ale vlídným tónem. „Zavolám erzetu. Nemocnice je odtud kousek, dorazí sem za chviličku.“

Dovolil jí, aby mu pomohla do sedu. „Skvěle. Brzy vám bude líp,“ slíbila, a aktivovala displej smartphonu. Vyťukala na klávesnici číslo sto padesát pět a zrovna chtěla klepnout do ikony se zeleným sluchátkem, když vtom muž pevně sevřel její předloktí. Popadl ji tak tvrdě a nečekaně, až upustila telefon na chodník. „Co… co?“ vyhrkla nechápavě.

Zvedl se, přičemž do stoje vytáhl i ji, a odkopl mobil stranou. „Zalez zpátky za volant!“ zasyčel. „A bez řečí!“ V jeho ruce se objevil krátký, ale nebezpečně ostrý nůž. „Hni sebou!“ dodal důrazně.

Polil ji studený pot. Takže to byla léčka? Dvakrát za sebou nasucho polkla. „Neubližujte mi…“ hlesla a vytřeštěnýma očima hypnotizovala blyštivou zbraň. „Vezměte si, co chcete… auto… peníze…“

„Řekl jsem, abys zahučela dovnitř!“ Hrubý hlas bodal do membrán ušních bubínků jako pletací jehlice. „Tak bude to?!“

Když okamžitě nezareagovala, provedl rychlý manévr a řízl ji do tváře. „Slyšelas?“ V šoku sebou trhla a ucítila, jak jí po obličeji stéká horká, lepkavá stružka. Pane bože… co se to děje?! Dunělo jí hlavou.

Ale poslechla ho. Nemohla jinak. Jako robot odkráčela zpátky k vozu a vsoukala se na místo řidiče. Celou dobu jí byl po boku a nespouštěl z ní zrak. Jakmile ji měl v pasti, důrazně zabouchl dveře. „A bez blbých nápadů!“ nařídil. Než se nadála, zabral sedadlo za jejími zády. Zrovna dnes ráno přemístila dětskou sedačku do manželova auta, čehož ve chvíli, kdy na hrdle ucítila chladnou čepel, hluboce zalitovala.

K zalehlým uším dolehl stručný rozkaz: „Jeď!“

„Kam?“ Sotva sípala.

„Budu ti říkat.“

Neměla na vybranou, a tak zařadila rychlost. S připomínkou svých dětí a muže jí do očí vhrkly hořké slzy. Uvidí je ještě někdy? Co po ní ten člověk vlastně chce? Kdo je to? V životě ho neviděla…

„Teď zahni doleva,“ štěkl. „A pak sjeď na obchvat.“

Rozdrkotaly se jí zuby. „A… ale kam… kam jedeme?“

„Neptej se a jeď!“ Opět použil nůž – tentokrát mělce rozetnul kůži pod ohryzkem. „A zapomeň na blbosti, rozumíš?“ Rozuměla velmi dobře. A poslouchala jako cvičený psík. Co taky mohla dělat?

„Trochu si popovídáme, doktorko Weisová,“ pronesl po chvíli tichým, hrozivým tónem. Zkameněla.

„Doktorko… Weisová?“ zajíkla se.

„Divíš se, že vím, jak se jmenuješ?“

„J… j… já ale… ne… nejsem…“

„Nekoktej a vymáčkni se naráz!“ okřikl ji. „Co nejsi?“

Polkla, aby se zbavila dusivého knedlíku v hrdle. „Nejsem… Weisová.“

Tohle evidentně nečekal. „Cože?!“

„Jmenuju… se… Benešová.“

„To je nějaký podělaný trik?“

„Ne… ne! Mám tady… občanku… V kabelce.“

Pár vteřin panovalo mrtvolné ticho. „Pokračuj dál! Pořád rovně,“ přikázal jí pak. „A drž už hubu!“

To však nedokázala. „Prosím, určitě si mě s někým pletete…“

„Zavři klapačku!“ zařval a sekl nožem, který se jí zaryl do ramenního svalu. Vykřikla také a zacloumala volantem – auto nebezpečně zakolísalo. „Do prdele, co to děláš?!“ vyjekl. „Ještě jedna taková zhovadilost a ufiknu ti ucho, krávo jedna! Jeď normálně!“

Poslechla.

Jízda hrůzy trvala ještě asi deset minut, než dostala příkaz zastavit. Ani tentokrát se nevzpouzela, přestože neměla ponětí, kde se nachází. Zmatek, paralyzující strach, rostoucí panika a tma vykonaly své. Připadala si jako v bludišti.

„Vem si kabelku a vystup!“

S námahou našla ztracený hlas. „Prosím… neubližujte mi…“

„Mlč a vypadni z toho auťáku! A nechej zapnutý motor!“ Jeho tón postrádal emoce a zněl zcela chladnokrevně, což ji děsilo. S trhaným nádechem si odepnula pás, zesláblou rukou uchopila kabelku a sáhla po kličce. O chvíli později ji ovanul vlahý noční vzduch.

Vystoupil současně s ní. „Ukaž mi tu občanku,“ pronesl ledově.

Rozechvělýma rukama se přehrabovala obsahem tašky, až konečně narazila na peněženku ukrývající legitimaci. Podala mu ji a s naprosto vygumovaným mozkem sledovala, jak pečlivě studuje její osobní údaje. Nakonec zabodl pohled do hrůzou rozšířených očí. „Takže nejsi Weisová?“

„Ne…“

„Ale znáš ji.“

„Já…“

„Znáš?!“

„Je… to kolegyně.“

„Jste si dost podobné,“ konstatoval, a jeho zornice ji skenovaly jako dva rentgenové paprsky. „A máš stejnou značku i barvu auta.“

Mlčela. Modlila se. Prosila boha o milost. Pak i samotného ďábla. Upsala by se mu za pouhý rok života! Rok, během kterého by se mohla rozloučit se svými blízkými… Ne, nechtěla tady a teď umřít! Opravdu by zaprodala duši, jen aby se mohla zachránit. Do slova a do písmene.

Odhodil průkaz na vozovku a konečně ji pustil ze zřetele. Potom udělal bez jediného slova čelem vzad a zapadl za volant. Stála na místě jako kamenná socha a lebkou jí rezonovalo jen pár slov. Je po všem? Zmizí teď? Přežiju?

Rozjel se. Zdolal pár desítek metrů… načež zablikala brzdová světla. V prvních vteřinách nepochopila, co má v úmyslu. A když jí to došlo, bylo příliš pozdě. Řidič zařadil zpátečku a šlápl na plyn – neměla sebemenší možnost zabránit zničujícímu střetu. Rozevřela ústa k němému výkřiku, který z nich však nevyšel.

Pod tmavomodrou oblohou zazněl tupý náraz. Nezřetelně vnímala, jak prolétla vzduchem a jako hadrová panenka přistála o kus dál na studeném asfaltu.

Celým jejím tělem projela prudká bolest – pravděpodobně má polámanou polovinu kostí v těle. Ale… stále žije! Ještě má šanci…

Snad zázrakem dokázala zvednout hlavu a zacílila pohled… přímo do chřtánu smrti. Auto se na ni řítilo v plné rychlosti a ona byla zcela bezbranná. Ďábel její modlitbu vyslyšel, jen si ji vyložil po svém.

Temná noc spolkla tichý, zoufalý sten, který ukončilo zaskřípění brzd.

KAPITOLA 1.

„Dobrý den!“ Povědomý mužský hlas způsobil, že Viktorie mimoděk napřímila ramena a celým jejím nitrem zavibrovala nevole. Odtrhla pohled od obrazovky počítače, otočila se k příchozímu a v duchu šťavnatě zaklela.

Už zase?! Ten chlap si nedá pokoj!

Byl to přehnaně sebevědomý, nabubřelý a povýšený člověk, který ze sebe sype jednu ironickou poznámku za druhou – bez ohledu na to, zda k ní je či není důvod. Někoho jí silně připomínal, teď však nebyla správná chvíle na vzpomínky.

Zatvářila se nepřístupně. „Zdravím vás, pane Reznere. Co si přejete?“ Viktorie samozřejmě tušila, proč ji neohlášeně navštívil: šlo o jeho partnerku.

Rezner byl seladon po šedesátce, který disponoval naditou peněženkou, vilou a přinejmenším dvěma nadupanými vozy. Ztracené mládí mu měla nahrazovat o dvě generace mladší milenka, jejíž vizáž nechával prostřednictvím své zlaté karty přetvořit k naprosté dokonalosti – tedy podle jeho měřítek.

Viktorie žasla, jak slepě ho ta dívka poslouchá, skoro jako cvičená opička. Patrně ji omámily peníze a možná ani neměla vlastní názor, takže o sobě nechala rozhodovat cizího muže. Nezáviděla jí, ačkoli se mohlo zdát, že ulovila skvělou partii. Nosila drahé šperky, značkové oblečení a používala jen tu nejluxusnější kosmetiku. Ale to nebylo všechno – v necelých jednadvaceti měla přifouknuté líce i rty, vymodelovaný zadek a nedávno podstoupila plastiku prsou.

Ňadra jí operovala Viktorie, a přestože ona i zbytek operačního týmu odvedli precizní výkon, dostavily se později nepříjemné komplikace. Mladá pacientka totiž patrně nedodržovala pooperační pokyny. Došlo k posunu implantátů, jehož výsledkem byla nepěkná deformace. Neexistovala jiná možnost než vyčkat, až opadnou otoky a pokud se nenajde méně invazivní cesta, provést opravný zákrok. O tom už Viktorie s pacientkou i jejím mecenášem mluvila, a rozhodně nešlo o přátelský rozhovor.

Zajímalo ji, s čím ten arogantní panák vyrukuje dnes, a předem se obrnila trpělivostí. Nemělo smysl, aby se od samého začátku častovali jízlivými komentáři, na které měla mimořádný talent i ona. Nikdy si nenechala nic líbit a slovní údery vracela se stejnou razancí jako její protivníci.

Viktore nebyla žádná křehká princezna, naopak. V životě se často oháněla ostrými lokty a nejednou jí to přineslo prospěch. Kde nestačila asertivita, použila s klidem nenápadnou manipulaci. Důležité bylo dostat se do vytčeného cíle: tam, kam potřebovala. Kdepak, ona není z těch, co sedávají v koutě. A nenechá se do něj zatlačit ani tímhle obstarožním tajtrlíkem v obleku od Armaniho.

Postavila se a bez ohledu na etiketu Reznerovi ani nenabídla židli. Tenhle slovní souboj – protože o nic jiného nepůjde – se nejlépe povede ve vzpřímené poloze. Měřila si vrásčitého muže pevným, obezřetným pohledem a mlčky vyčkávala, co z něj vypadne.

„Přišel jsem se – tedy mimo jiné - ujistit, že v sobě nenajdete drzost účastnit se revize, kterou kvůli vaší chybě potřebuje můj Králíček,“ pronesl s ledově vážnou tváří. Viktorie navzdory jeho mimice málem vyprskla – ta infantilní přezdívka jí v daném kontextu přišla nemístná a dost komická. Rezner v jejích očích vmžiku klesl ještě o pár stupníků níž. Jako by nestačilo, že spí s dívkou, která sotva odrostla dětským střevíčkům a ještě z ní úmyslně vyrábí živoucí barbie!

„Předpokládám, že je řeč o slečně Málkové,“ pronesla medovým tónem. „A smím se zeptat, proč bych se měla držet stranou? Jak jsme vám už říkali, váš Králíček,“ zdůraznila posměšně, „podle mě i kolegů zcela ignoroval pooperační péči, pane Reznere. To je poměrně zásadní pochybení, zvlášť když jde o takový zákrok, jaký slečna Málková – nebo Králíček, chcete-li,“ neodpustila si další rýpnutí, „podstoupila. Nikdo z týmu, ani já, nenese vinu za to, co se stalo.“

„Nesnažte se z toho vyvléknout!“ zamračil se. „A abyste byla v obraze, povím vám jednu novinu: podali jsme na vás žalobu. Vy Králí… Vy Zuzaně, paní Weisová, nahradíte újmu, kterou jste jí způsobila. Osobně, do koruny! A ještě se veřejně omluvíte!“

„Jsem doktorka Weisová,“ odvětila mrazivě, zatímco zpracovávala novou informaci. Takže soud? Jak vidno, má co do činění s bezskurpulním mezkem, který jde přes mrtvoly. No nic, nějak se s ním vypořádá. „A podotýkám, že jsem slečně Málkové žádnou újmu nezpůsobila. Fyzickou ani finanční,“ pokračovala. „Operace proběhla bez komplikací a pacientka kliniku opouštěla ve vynikajícím stavu. Uložení implantátů odpovídalo danému zákroku i předoperačnímu plánu. To se změnilo až při příští kontrole – poté, co slečna Málková strávila deset dní v domácím ošetřování, kde měla striktně dodržovat naše doporučení. K žalobě neexistuje jediný důvod. Ten soud nemůžete vyhrát.“

„Nejenže ho vyhrajeme, ale taky vás připravíme o pověst!“ štěkl. „Jste amatérka, která si hraje na plastického chirurga, nic víc! Zuzanka se málem psychicky zhroutila, a to pouze na základě vašeho profesního selhání. Nevím, co jste konkrétně zpackala, ale povedlo se vám to na výbornou. Pokazit, na co sáhnete, je patrně vaše nejvyšší specializace!“ Píchl prstem do vzduchu, aby svá slova podtrhl.

Přimhouřila oči, z nichž v tu chvíli vyšlehly nebezpečné blesky. „Žádám vás, abyste se v mé ordinaci mírnil, pane Reznere! Podobná obvinění si vyprošuji! Pokud je to všechno, co jste měl na srdci, pak naše schůzka právě skončila. Nejste můj pacient a já mám spoustu práce. Slečna Málková se samozřejmě může kdykoli objednat na konzultaci, ráda ji přijmu. A teď nashle!“

„Omyl, vážená! Zuzanka sem za vámi ani nepáchne, byla by blázen!“

„Prosím – jakého lékaře si vybere, je její svobodná volba.“

„To tedy je! A garantuju vám, že vy už se jí nedotknete ani malíčkem! Zařídím, abyste jako doktorka skončila!“ pokračoval Rezner spatra.

Pohrdavě ohrnula rty. „Hrajete si na pána boha? Nemáte nejmenší šanci mi uškodit, tak se přestaňte ztrapňovat.“

„Ten sebejistý postoj vás brzy přejde. Počítejte s tím, že vás zničím!“ zvýšil hlas. „Ty vaše nešikovné pracky patří k pásu do továrny, ne na sál!“

Kdyby ho mohla vykastrovat pouhým pohledem, okamžitě by to udělala. A bez anestezie! „Myslím, že už jsem se s vámi rozloučila,“ pronesla záměrně nadřazeným tónem. „Čekají mě pacienti.“

„Kterých mi je upřímně líto,“ ucedil s despektem. „Pevně doufám – ne, já věřím - že až s vámi definitivně skoncuju, už do ruky skalpel nevezmete. Nadosmrti!“ S tím se otočil na patě, vojenským krokem vyrazil ke dveřím a trhl klikou, div mu nezůstala v ruce.

Hlasité prásknutí se odrazilo od stěn jako výbuch. „Kretén!“ ulevila si Viktorie. „Debil a pitomec! Beztak má penis jako žížalku!“

„Kdo?“ Vůbec nezaznamenala, že už v ordinaci není sama.

„Ale nikdo,“ odbyla sestřičku Zdenu, které nezvladatelně cukaly koutky úst.

„Chápu,“ uculila se oplácaná padesátnice s úhledným drdůlkem mahagonových vlasů, načež konečně zvážněla. „A omlouvám se - asi jste neslyšela klepání, tak jsem to riskla a rovnou vešla. Nevadí?“

„V pořádku,“ odtušila a prohrábla si plavé kadeře. Pak si uvědomila, že ošetřovatelka patrně nepřišla jen tak pro nic za nic. „Potřebovala jste ode mě něco?“

„Jenom abyste se stavila u paní Drbohlavové ze čtyřky. Přečkala rakovinu a včera jste jí dělala rekonstrukci po mastektomii…“

„Vím, s čím u nás leží,“ přerušila ji rázně Viktorie. Bože, to ji snad už i kolegové považují za neschopnou břídilku?

„Tak… pardon,“ stáhla se trochu uraženě sestra. „Chtěla jsem vám to jenom připomenout, máte tolik případů…“

Zastrčila ruce do kapes pláště a nasadila netrpělivý výraz. Vymáčkne se konečně?

„No jo,“ odvětila starší žena smířlivějším tónem. „Paní Drbohlavová má zkrátka strach, jak bude vypadat. Ubezpečovala jsem ji, že operace dopadla skvěle a hrudník bude mít hezčí než kdykoli předtím, ale asi to chce slyšet od vás.“

„Skočím za ní,“ přikývla Viktorie. „Až budu mít trochu volněji.“

„To budete hodná. Víte, nerada bych, aby se nám třeba zhoršila psychicky. Už teď užívá dost silná antidepresiva. Vůbec se nedivím: prošla si hotovým peklem, chuděra! Já být v její kůži, nevím, nevím…“

Někteří lidé by měli mít v ústech preventivně zastrčený roubík, pomyslela si Viktorie. Nejdřív mě zdržoval ten tlučhuba s mrňavým pinďourem, a teď zase Zdena. „Jak jsem řekla - ukážu se u ní později, teď mám objednané konzultace. Díky za vzkaz!“ pronesla a přešla ke svému stolu, čímž diskuzi uzavřela.

Zdena přikývla a raději bez dalšího řečnění odcouvala ke dveřím. „Jasně. Už nebudu rušit,“ špitla. „Koukám, že vám asi zrovna přichází pacient,“ dodala a vyklouzla na chodbu.

No sláva, oddechla si Viktorie a vysíleně zapadla do bíle polstrovaného křesla. Hlavně, aby se nevrátil Rezner! To by ho snad musela vyhodit oknem! Protivný starý potížista.

A znovu si pomyslela, že se ten chlap svým způsobem dost podobá jejímu otci – jak už ji napadlo před necelou čtvrthodinou. Zvlášť s ohledem na tu jeho nadutou vševědoucnost.

***

Proti vlastní vůli se přenesla v čase o nějakých pětadvacet let zpátky. To jí bylo skoro patnáct, nosila dlouhé copy a řešila, na jakou střední školu si podá přihlášku. Tou dobou ještě neměla tušení, co by v životě chtěla dělat a připadalo jí nesmyslné rozhodnout se takhle brzy pro jedno konkrétní povolání. Nač ten spěch? Kroutila hlavou, a stále odkládala vyplnění příslušných dokumentů.

Matka jí nechávala zcela volnou ruku. Mnohem víc, než dceřina budoucí kariéra ji zajímaly večírky plus to, co si na ně obleče, případně termíny návštěv u kadeřníka či v kosmetickém salonu. Oplývala nevšední krásou a zrovna tak i marnivostí. Rovněž byla poněkud povrchní a výchova jediného dítěte ji spíš unavovala, než těšila. S lehkým srdcem ji tedy nechala na manželovi.

Ten se v tomto ohledu sice taky dvakrát nevyznamenal, ale ve věci výběru Viktoriiny profesní dráhy měl jasno. „Podívej – hezká nejsi, tak bys měla mít aspoň diplom,“ prohlásil s krutou upřímností. Ta věta se Viktorii zaryla hluboko do podvědomí a ještě dnes se jí čas od času připomínala.

Matčin půvab bohužel nezdědila, což považovala za zlomyslnou hříčku osudu. Její tvář byla spíš odrazem otcových rysů: ostře řezaná a s bradou příliš širokou na to, aby lichotila dívčímu obličeji. Vévodil jí výrazný nos, který někdy okolo puberty začala doslova nenávidět. Jediné, čím se mohla pyšnit, byla hustá hříva blond vlasů. Dost málo…

Tenkrát v patnácti s tím ještě nic udělat nemohla, a tak jen tiše trpěla pokaždé, když v televizi nebo časopisech spatřila jemné, souměrné tvářičky filmových hvězd a jiných celebrit. Tak moc si přála být stejně půvabná jako ony!

Svých komplexů se zbavila až v dospělosti – radikálně a jednou provždy. Něco to stálo, ale účel světí prostředky. Po absolvování gymnázia, které vystudovala v souladu s otcovým přáním, nastoupila na lékařskou fakultu. Brzy jí došlo, jaký obor pro ni bude tím pravým. Fascinovala ji plastická chirurgie a možnosti, jež nabízela. Nedlouho po promoci je vyzkoušela sama na sobě a dala definitivní vale partiím, které ji tolik let mučily. Nebyla to sice procházka růžovou zahradou, ale aspoň měla osobní zkušenost a věděla, co její pacienti podstupují. Považovala to za výhodu.

Poté, co získala atestaci, se kariéra stala hlavní náplní jejích dnů. Podobně to měl i otec - ten zasvětil život budování stavební firmy, kterou založil hned po revoluci. Většinu času trávil vedením podniku a rozmnožováním svého majetku. Byl tím skoro posedlý.

Roli vůdce si udržoval i doma, kde se považoval za patriarchální hlavu rodiny. Vždy musel mít hlavní slovo, které platilo jako zákon. Pouze matka ho občas dokázala šikovně zmanipulovat ve svůj prospěch – Viktorie tehdy nechápala, jak to dělá. Časem však poznala, že tuto schopnost dostala do vínku i ona. Hodila se, byť ji začala výrazněji využívat až v pozdějším věku.

Možná, že právě díky ní dosáhla toho, aby ji Luboš požádal o ruku? Těžko říct. A dnes už na tom beztak nezáleželo. Její manželství se rozpadlo po necelých sedmi letech a byl to otec, kdo jeho krach předvídal. I toto prohlášení si Viktorie uchovala v paměti.

„Vážně myslíš, že si dokážeš udržet chlapa? Čím, prosím tě?“ dotazoval se, když rodičům oznámila, že se bude vdávat.

„Já si Luboše nijak udržovat nemusím!“ protestovala dotčeně. „A on mě chce přesně takovou, jaká jsem!“

„Jo, protože má momentálně mozek v kalhotách,“ odmávl její námitku otec. „Ale až ten stav pomine - a k tomu dřív nebo později dojde - pochopíš, že jsem měl pravdu. Jako vždycky!“

„Luboš mě miluje!“

„Láska! Proboha, je ti osmadvacet a pořád na ni věříš? V životě mají smysl pouze dvě věci: postavení a peníze. To ony ti získají respekt. Ale nějaké city? Ty vyprchají, než se stačíš podrbat. Dej na mě – to manželství nevydrží.“

A na jeho slova samozřejmě došlo. Se sňatkem udělala chybu, a když se nad tím nyní zamyslela důkladněji, celé to nejvíc poškodilo Erika. Synovi je teď už sice deset let a rozvod si vůbec nepamatuje, jenže…

„Kruci!“ sykla. Proč vlastně zabředávat do minulosti, která je mrtvá stejně jako oba její rodiče? Blbost!

S rozhodností sobě vlastní vstala a přešla přes ordinaci. Nakoukla do chodby, v níž čekala dvojice ve středním věku – nejspíš manželský pár. „Dobrý den. Jdete k nám?“ zeptala se věcně.

„Ano. Ehm… tedy, jenom já,“ promluvila žena váhavě, jako by se za svou přítomnost v těchto místech styděla. Nebylo to neobvyklé, lidé si u plastického chirurga často připadali nesví. Viktorie to neřešila a přistupovala k jejich rozpakům s profesionálním klidem. Sama dobře věděla, jaké je, když jdete pod nůž nikoli z nutnosti, ale dobrovolně a s tak trochu marnivým cílem vylepšit svůj vzhled. Což byl dost možná případ této dámy.

Otevřela dveře dokořán. „Tak prosím, pojďte dál,“ pozvala ženu věcně dovnitř a vyčkala, až se k ní připojí.

***

„Čum, co jsem šlohnul fotříkovi! Jsou fakt libový.“ Pihovatý zrzek v příliš velkém tričku a kalhotách, které na něm visely jako na věšáku, sáhl do kapsy a vytasil krabičku s doutníky. „A on nic nezmerčil!“

„Ty vole, boreeeec!“ ocenil jeho zlodějský kousek kamarád Leo. Byl o něco vyšší a okolo obličeje se mu v neuspořádaném chumlu kroutily husté černé vlasy. „Dej to sem, dáme čouda.“

Párek šestnáctiletých výrostků se kolébal ulicí a mířil ke staré, dávno uzavřené továrně. V ní měl naprostou jistotu, že je nenačapá žádný mravokárný otrava, o jehož společnost nestáli. Mnozí dospěláci totiž trpěli potřebou umravňovat každého jedince, který byl čirou náhodou mladší než oni. Tsss! Nezájem!

„Bomba, že ještě není škola,“ pochvaloval si zrzavý kluk.

„To teda! Škola je megální pruda.“

„Děsná!“ Frajersky si navzájem připálili a pak mlčky vychutnávali pocit, že jsou už vlastně velcí chlapi. Takoví, co dávno opustili školní lavice a zvesela můžou kouřit, řídit silná auta a pít pivo. A taky mít ženské. Ne takové, jaké okukují v časopisech, ale opravdové, z masa a kostí. Už aby to bylo!

„Příště fotrovi otočím flašku, má jich hafo. A pozvem nějaký holky,“ nadhodil zrzek.

„Dobrej nápad, Píťo. Akorát by to chtělo jiný místo,“ nakrčil Leo nos. „Sem žádný lasičky nedostanem.“

„Hm, to ne. Hele, mohli bysme udělat pěkně hustou kalbičku u nás, až naši vypadnou. Většinou jsou celkem v pohodě, když se pak uklidí.“

„Třeba.“ Leo mohutně potáhl z doutníku. „Ty jo, Píťo, fotni nás ajfounem a sendni to na fejs,“ navrhl. „S tímhle brkem budem cool!“

„Jasně!“ souhlasil Petr a hned vytasil zbrusu nový přístroj, který mu Leo celkem záviděl. Doufal, že do Vánoc zpracuje rodiče, aby mu koupili ten samý. Zatím měli pořád nějaké řeči, čímž ho dost štvali. Nechtěl být pořád za chudáka s androidem, když už skoro všichni spolužáci jedou na iOSu!

Hoši přidali do kroku. „Makej, vole. Vyčadíme to uvnitř, ne?“ ukázal Leo před sebe – to už se blížili k zanedbané budově obklopené zničeným betonovým plotem a divoce rostoucí zelení. Tyhle ruiny, které většinu lidí odpuzovaly, se staly jejich doupětem už loni, kdy se v nich pokoušeli o své první graffiti. Dnes to byl jejich soukromý ráj.

„Hele, neparkuje tam vzadu nějaká kára?“ zamračil se najednou Petr.

„No jo, fakt! Mi neříkej, že si to v ní někdo rozdává!“ vyvalil Leo oči.

„Je to možný. Ty vado - co kdybychom je vyrušili, haha? To by bylo hustopeklo!“

Lea ten nápad okamžitě zaujal. „Jo! Mega giga rychta! Jdem na to! Ale pak musíme zdrhat, je ti to jasný? Nechci dostat do tlamy.“

„Neboj. A hlavně opatrně, ať nás nečapnou.“

Oběma mládencům v očekávání pikantního zážitku zasvítily oči. Nemohli se dočkat báječné podívané, která se jim ve vozidle odstaveném u oprýskané zdi zajisté naskytne. Mohli by se něčemu přiučit! Tohle není nudný školní výklad, kdepak! A na rozdíl od matematických rovnic se jim vizuální ukázka ze sexuální praxe v životě šikne. Tutově! Mrkli na sebe a v předklonu se plížili dál.

Konečně dospěli až k zadnímu nárazníku. Nejdříve se přikrčili, napočítali na prstech do tří a pak jako jeden muž vystrčili hlavy z úkrytu. Jaké však bylo jejich zklamání, když zjistili, že auto je naprosto prázdné!

„Ty vole, nic,“ ušklíbl se Petr otráveně.

„Počkej!“ obešel ho Leo. „Něco vidím!“

„Co?“ nakoukl mu kamarád přes rameno.

„Mrkej! Uvnitř jsou klíčky!“ Brunet zkusil kliku. „A je to odemčený!“

Pihovatý kluk zajásal. „Hustý! Projedem se?“

„Jasná zpráva!“

„Ještě lepší, než sledování šoustačky.“

„Tak to ani náhodou,“ nesouhlasil Leo. „Ale jako druhá cena celkem cool, no.“

Petr pokrčil rameny. „Hm, jo. Tak vyrazíme, ne? Než se pro ten auťák někdo vrátí.“

„Kdo řídí?“

„Já ho viděl první!“

„Ale pak se vystřídáme.“

„V pohodě.“

Chlapci bleskurychle nasedli a Petr otočil klíčkem v zapalování. „Super, startuje a v nádrži taky něco je.“

„Tak na to šlápni!“ Leo Petra nemusel pobízet dvakrát. Oba už s řízením nějaké zkušenosti měli, přestože řidičské oprávnění zatím nevlastnil ani jeden z nich. To však vzrušující výlet nemohlo překazit. Připadali si jako pánové tvorstva - hlasitě hýkali, nadšeně se plácali po ramenou a řičeli smíchy, kdykoli rychlost překročila stovku.

„Bacha, zpomal,“ varoval brunet Petra, když se přiblížili k pravotočivé zatáčce. „Plazí se tam nějakej maník na kole, ať ho nenabereš.“

„Neboj,“ odvětil zrzavý mládenec světácky, sešlápl brzdu a zatočil volantem, aby cyklistu objel. Neodhadl však správný úhel a ocitl se v protisměru. „Kurva!“ zaječel, když před sebou spatřil druhý vůz, a ve snaze zachránit situaci ještě víc přibrzdil.

Kvílení klaksonu doslova rvalo ušní bubínky.

Protijedoucí řidič byl bohudíky mnohem zkušenější a nechyběla mu ani duchapřítomnost. Strhl své auto skoro až do příkopu a zůstal stát, čímž zabránil téměř jisté kolizi. To už se povedlo zastavit i Petrovi – v obličeji byl zelený jako salátová okurka a z jeho rtů uniklo zděšené: „Ty vole, haluz jako prase…“

„Zdrháme!“ zaječel Leo a sápal se po kličce, jako by na úniku závisel jeho život. Okamžitý úprk se ve chvíli, kdy spatřil mohutného a zjevně rozzuřeného muže, který vyskočil z nouzově zaparkovaného volkswagenu, zdál být velmi rozumný.

Chlapec vystřelil na silnici a začal sprintovat, nepočítal však s dalším aktérem na scéně. Cyklista, kterému potenciální havárie samozřejmě neušla, udělal otočku a pustil se za prchajícím provinilcem. Stačily mu pouhé dvě minuty, aby ho dostihl.

„Já ti dám utíkat, ty chuligáne!“ křikl, svižně seskočil z bicyklu a popadl Lea za loket. „Nikam!“

„Pusťte mě!“ protestoval hubený teenager.

„To víš, že jo! Ani náhodou, smrade jeden. Kde jste ten auťák vzali, co? Patří tvým rodičům?“

„Ne!“

„Tak komu?“

„Nikomu!“

Chlapík se zamračil. „Ukradli jste ho, je to tak?“

„Neukradli!“

„Nedělej ze mě vola, mladej! Takový, jako jsi ty, smrděj průserem na sto honů. Z očí ti kouká, že jseš zloděj.“

Mezitím už uvízl v pasti i Petr. Předchozí šok způsobil, že nezareagoval tak pohotově jako jeho kamarád, takže ho dvoumetrový svalovec vytáhl rovnou zpoza volantu a důkladně s ním zatřásl ve vzduchu. Zrzek stačil sotva vykviknout.

„Ty cucáku, cos to tady předváděl?!“ zahřímal ten obr hlasem hodným samotného Lucifera. „Mohls nás všechny zabít!“

„Já… nic…“ pípl Petr.

„Jak nic? Rozbil bych ti hubu, ale fakany nemlátím. A máš vůbec řidičák?“

„Nemám…“

„To jsem si mohl myslet!“ Mohutný muž Petra postavil na zem a přibouchl ho zády ke dveřím stříbrného kombíku. „Volám poldy.“

„Je to nutný…?“ pokusil se mládenec smlouvat.

„Jo!“ odvětil jeho věznitel suše a rovnou vytasil mobil.

„Prosím, pusťte nás. My to neudělali schválně,“ zaškemral Leo, jelikož tušil velký průšvih. Petrův otec byl pracháč, který dokázal leccos zamést pod koberec a z ničeho nedělal velkou vědu, zato jeho sen o iPhonu by se po dnešku mohl nadobro rozplynout… Kruci! Proč se na tu pitomou káru nevykašlali!

„To nikoho nezajímá,“ zareagoval cyklista a odvlekl hocha k autu, které stálo na středové čáře. „A koukám, že jste to už stačili i nabourat,“ obhlédl zadní část vozu s prasklým nárazníkem.

„My ne!“ bránil se Leo. „Přísahám!“

Vtom muž v helmě vytřeštil oči. „Do prdele! Že vy jste někoho nebo něco přejeli?!“

„Cože?“ vyhrkli oba výrostci naráz.

„Tady na blatníku je určitě krev,“ konstatoval cyklista, a pak se obrátil k majiteli volkswagenu. „Dobře, že voláte poldy. Myslím, že ti dva budou mít co vysvětlovat.“

„Jo. Za chvíli jsou tady,“ přikývl zamračeně svalovec. Pak pánovitě namířil prst na své auto. „Oba padejte dovnitř! Hned!“

„Ale my…“ spustil Leo, měl to však marné. Za necelé dvě minuty se on i jeho kamarád ocitli uvěznění na zadních sedačkách zamčeného golfu.

„To je v hajzlu,“ poznamenal brunet sklíčeně. „Fotr mě dobije jako koně.“

„Ser na to,“ snažil se ho uklidnit Petr, který sledoval, jak ti dva samozvaní strážci zákona na silnici instalují výstražné trojúhelníky. „Když to nebude nic horšího…“

„Tobě se to řekne.“ Leo skoro popotáhl.

„Hlavně nebreč a nehroť to,“ zamračil se zrzek. „Se přece neposerem.“

Leo raději zamlčel, že jeho střeva se právě toho času v přímém rozporu s Petrovým tvrzením dost podezřele kroutí. Nic dalšího už neřekl a s nedobrým pocitem okolo žaludku očekával velkou melu.

KAPITOLA 2.

Viktorie navyklým způsobem zaklepala do dveří z masivního pískovaného skla a hned poté vstoupila do primářovy pracovny. Na prahu nasála vůni, která vzlínala prostorem: téměř neznatelný náznak desinfekce, lehký odér pánského parfému a do toho závan barvy po nedávné výmalbě. Přejela očima od světle žlutých stěn k mohutnému bílému stolu, za kterým trůnil Vláďa Koubek – její šéf.

Doufám, že tohle křeslo bude jednou patřit mně, blesklo jí myslí. Pak ambiciózní úvahy potlačila a zavřela za sebou. „Ahoj, máš chvilku?“

Vláďa sebou trhl, jako by její přítomnost zaznamenal až teď – pravděpodobně tomu tak opravdu bylo. „Ano?“ odpověděl otázkou.

„To znamená, že máš?“

„Promiň,“ zasmál se a potřásl nad svou roztržitostí hlavou. „Studoval jsem snímky jedné problematické pacientky a trochu mě to pohltilo,“ omluvil se. „Potřebuješ něco?“

„Chtěla bych probrat tu opravnou augmentaci slečny Málkové.“

„Jo, ta je v plánu, vím o ní,“ nakrčil čelo. „Co se děje?“

„Nic zvláštního, jen mě navštívil Rezner.“

Primářova mimika jednoznačně vyjádřila, že má na zmíněného muže velmi podobný názor jako Viktorie. „Aha? Má snad nějaký problém?“

„Údajně mě zažaloval. Tvrdí, že jsem tu operaci zpackala – jeho slovy.“

„Cože?“ vytřeštil Koubek oči a vstal. Jeho pružné tělo mohlo klidně patřit o dvacet let mladšímu muži – nikdo by nehádal, že tomuhle atletovi s prošedivělými skráněmi táhne na šedesát. „Dělá si legraci? Sám jsem to celé pečlivě prověřil a je víc než jisté, že z tvojí strany k žádnému pochybení nedošlo. Operační postup tu deformaci nezpůsobil.“

„To víš ty, já i všichni ti, kteří se účastnili zákroku,“ vzdychla otráveně. „A já se toho soudu popravdě nebojím. Ten chlap je ješitný až na půdu a trpí stihomamem, ale vyláme si na mně zuby. Jenomže to znamená zbytečné komplikace, ztrátu mého času a negativní publicitu obecně…“

Primář s uvážlivým výrazem pokýval hlavou a vrásky okolo jeho úst se neznatelně prohloubily. „Rozumím. Zkusím s ním ještě promluvit,“ rozhodl se vzápětí. „Třeba tu žalobu stáhne, když mu všechno dopodrobna vysvětlím.“

„Jako bys to už neudělal,“ pronesla s přídechem trpkosti. „Rozhovor neuškodí, ale podle mě nikam nepovede. Takového člověka argumenty nepřesvědčíš, ten má svoji pravdu. Ale to teď nevyřešíme. Vlastně jsem si nepřišla stěžovat, ale požádat tě o laskavost.“

„Jakou?“

„Abys mě z té plánované revize vynechal,“ promluvila odhodlaně. „Nechci mít tu holku znovu na sále.“

Vláďovo husté obočí se téměř spojilo v jeden celek. „Jaký pro to máš důvod?“

„Zkrátka mě nebaví ty Reznerovy útoky a výhrůžky. Myslím, že bude lepší, když operaci povede někdo jiný a já se jí vůbec nezúčastním. Ani jako asistent. Koneckonců mám spoustu jiných a důležitějších případů. Téhle náně, co navzdory varování běžela pár dnů po vsazení implantátů do posilovny – beztak má v mozku piliny, jinak by ji to nenapadlo - prostě pomáhat nehodlám, to je celé.“

Koubek s pochopením přikývl. „To mě nepřekvapuje. Ale co Hippokratova přísaha?“ dodal pak poťouchle.

Ušklíbla se. „Tady nejde o život, ale o její vlastní hloupost. Kromě toho je proti mně Rezner evidentně zaujatý, takže by na všem hledal mouchy. Nemá smysl dráždit hada bosou nohou, už kvůli klinice.“

„Na tom asi něco bude,“ souhlasil primář zamyšleně. „Nechtěl jsem tě z toho vyšachovat - hlavně proto, že k něčemu takovému nemám sebemenší důvod - ale pokud je to tvoje přání, vyhovím ti.“

„To budeš hodný, dík. Ty dobře víš, že nikdy nestrkám hlavu do písku a tohle taky není ten případ, ale někdy je lepší ustoupit.“ Ačkoli to dělám k smrti nerada! Doplnila v duchu a s notnou dávkou nevole. Zvlášť, když se jedná o takového diktátorského pidimužíka, jako je Rezner. Jenže kdoví, kam až sahají jeho prohnané prsty? Může mít známosti v médiích a pomluvit celou nemocnici, což nikomu neprospěje. A proč? Kvůli ňadrům číslo pět.

Proboha, ten svět je absurdní!

Už po první konfrontaci tušila, že s tímhle chlapem půjde do tuhého. Nepletla se, její instinkt fungoval dokonale. Navzdory tomu neustoupila ani o píď, ovšem on se také nevzdával. A teď přitáhl šrouby zase o něco těsněji. Žaloba je silný kalibr, a patrně nepůjde o poslední útok. Pokud Rezner s Málkovou soud prohrají – jakože to je téměř jisté – určitě se vytasí s něčím dalším. Bez ohledu na re-operaci a její výsledek.

Rozčarovaně zafuněla. „Sakra.“

Vláďa ji chlácholivě poplácal po rameni. „Neber si to tak. Víš přece, že střet s blbcem je vždycky katastrofa.“

„Jo, a když se jedná o blbce gigantických rozměrů – teď nemyslím fyzicky, protože v tomhle ohledu k tomu skřetovi příroda štědrá nebyla – měla by se ta srážka zapsat do Guinessovy knihy rekordů.“

Primář se tiše zasmál. „Třeba na to jednou dojde. Ale teď už to nech plavat, jenom si pokazíš den.“

„Už se stalo,“ odtušila, a s nespokojeným zamlaskáním potřásla hlavou. „No nic, my dva jsme domluvení. Ještě jednou děkuju. Nebudu tě dál zdržovat, koneckonců sama nevím, kam dřív skočit.“

„A co takhle nejdřív ze všeho na oběd?“ mrkl Koubek na hodinky. „Myslím, že malá pauza prospěje nám oběma.“

Krátce se zamyslela. „Vlastně proč ne? Jsem pro.“ O chvíli později už bok po boku opouštěli primářovu kancelář.

***

„A příští služby už budete mít tak, jak to bylo v původním rozpisu?“ nahlížela vrchní sestra do složek, které držela v rukou. Potkala Viktorii při návratu z jídelny nedaleko recepce a hned ji odchytila, aby vnesla pořádek do svých záznamů.

„Ano, vyměnily jsme si s doktorkou Benešovou jenom včerejšek a dnešek. Potřebovala jsem ranní kvůli synovi.“

„To je v pohodě, nemusíte mi nic vysvětlovat. Já jenom, abych věděla. Tereza mi to totiž hlásila mezi dveřmi a já si nebyla jistá, jestli jsem něco nezblbla,“ klepla se sestra klouby prstů do čela. „V mým věku už mám na sklerózu a zmatky nárok, tak se radši ptám. Díky za info!“

„Není zač.“

Vrchní se otočila a pospíchala za dalšími povinnostmi. Viktorie chtěla také pokračovat v cestě, ale místo toho tiše vyjekla, protože do ní zničehonic někdo vrazil. Zavrávorala a jen tak tak chytila balanc. Který blázen se tady hernajs prohání jako někde na hřišti? Zanadávala v duchu.

„Pardon!“ omluvil se zadýchaný muž, který do ní naboural. „Ježíš, to jste vy, paní doktorko? Dobrý den. Neviděla jste Terku?“ Teprve teď poznala manžela kolegyně, s níž si prohodila služby. Vypadal velmi ustaraně.

„To nic, stane se. A jestli jsem viděla Terezu? Ne, vzala za mě odpolední a teď tady být nemá. Vy to nevíte?“

„Kruci. Ale vím, jenom jsem doufal… nebere mi telefon… Včera se vůbec nevrátila domů! Večer jsem usnul hrozně brzo, zjistil jsem to až ráno. Myslel jsem, že třeba musela ještě za někoho zaskočit…“

„O tom nic nevím. Ale lépe vám poradí vrchní sestra, ta má o službách přehled. Zrovna teď jsem s ní mluvila.“ Rozhlédla se, ale sestřička mezitím definitivně zmizela.

Beneš vjel rukama do už tak rozcuchaných vlasů. „Sakra, kde může být?“ V jeho hlase zaznívala stopa zoufalství.

Viktorie pokrčila rameny. „Opravdu nemám tušení.“

„Mohlo se jí něco stát! Třeba cestou z nemocnice bourala!“

„O tom byste už určitě věděl,“ zakroutila kategoricky hlavou. „Nehodu by někdo stoprocentně nahlásil.“

Bezmocně se na ni zadíval. „No jo, ale co teď?“

„Byl jste na policii?“

„Ještě ne… zatím. Nechtěl jsem zbytečně plašit, ale jestli Terku nenajdu tady, budu tam muset zajet.“ Nejistě přešlápl. „A… nemohla by třeba být… s nějakým mužem?“

„Tereza?“ To si Viktorie nedovedla představit. Doktorka Benešová představovala její protipól – rodina pro ni podle všeho stála na prvním místě.

Svěsil koutky úst. „No… proč ne? Vím, že to zní divně, ale radši budu za paroháče, než aby se jí přihodilo nějaké neštěstí… Pracujete přece spolu… nevšimla jste si něčeho? Neflirtoval s ní někdo z nemocnice?“

Málem zakoulela očima – drby byly tím posledním, co ji zajímalo. Stejně jako slídění, co kdo a s kým dělá. Tyhle věci šly okolo ní a nechávaly ji zcela chladnou. Nehledě na to, že by kvůli nim pouze ztrácela čas. „Tak to vážně nevím, ale podle mě je to nesmysl. Tereza není ten typ,“ odpověděla. „Radši zkuste tu policii.“

„Jo… Jasně.“

„Omlouvám se, ale víc vám asi nepomůžu a mám práci,“ řekla, když se stále nehýbal z místa. „Věřím, že se to nějak vysvětlí.“

Věnoval jí bezradný pohled. „Snad…“ hlesl. „Tak děkuju a nashle.“

Odstoupila od něj a pospíchala chodbou k pokoji lékařů, kam měla původně namířeno. Než zahnula za roh, nedalo jí to a ještě se ohlédla – Beneše už ale nespatřila. Má o Terezu opravdový strach, pomyslela si s určitou dávkou závisti. A chtě nechtě musela připustit, že o tom vztahy jsou, tedy mimo jiné. To jen ona svůj protějšek nejspíš nikdy nemilovala natolik, aby ji takto pohltila obava o partnera.

Pravdou bylo, že si do života moc mužů nepustila. Dlouho se cítila méněcenná a nehezká, a pokud už s někým chodila, tak spíš proto, aby si dokázala, že na to má. Nebo snad otci? Těžko to rozsoudit. Zkrátka a dobře se ani jednou bezhlavě nezamilovala a nepodlehla euforii lásky… nešílela z ní. Dokonce ani v případě svého manžela.

Což asi nebyla ideální vizitka.

Ale může za to? Žije zkrátka s tím, co jí bylo dáno do vínku, tečka. A když se nad tím zamyslí racionálně, není vlastně lepší trocha chladu či cynismu? Terezin manžel teď připomínal uzlíček nervů a to nebyl stav, o který Viktorie stála. Kdepak! Pociťovala téměř stoprocentní jistotu, že ona se takhle sesypat nikdy nemůže.

A co Erik? Je to tvoje jediné dítě, vyrostl v tobě a porodilas ho. Jak by ti bylo, kdyby se octil v nějakém nebezpečí, no? Křikl v jejím nitru protivný vnitřní hlas. Zůstala bys ledově klidná? Opravdu?

Tohle byla výzva. A Viktorie na tu otázku nedokázala odpovědět – už jen proto, že Erikovi dosud nic vážnějšího nehrozilo. Odjakživa byl zdravý, neutrpěl žádný úraz a ona spoléhala na to, že u svého otce je v nejlepších rukou. Přesto… jak by reagovala v případě jeho ohrožení? Udržela by si svou typickou rozvahu?

Patrně ano. No co – tak je zkrátka bezcitná.

A dost! Zakázala si podobné myšlenky. Erik je v pořádku a tak to taky zůstane. Bát se o něj nemusíš, tak hloupě nefantazíruj!

Trhla dveřmi lékařského pokoje, kde si chtěla nastudovat podklady k zítřejší operaci, a mimoděk sjela pohledem ke skříňce s kávovarem a hrnečky. Všimla si červeného šálku s velkým bílým srdcem, ve kterém se skvěl nápis ‚naší milované mamince‘. Věděla, že patří Tereze, a trochu jí zatrnulo. Snad opravdu neměla nehodu? Buď jak buď, neštěstí nechodí po horách…

Pusť to z hlavy, beztak ti do toho nic není! Napomenula se vzápětí. A třeba jde jenom o nějaké nedorozumění. Teď se soustřeď na práci, máš povinnosti vůči pacientům.

Přešla ke stolu, sebrala z něj připravené složky a zamířila k počítači.

***

Den se Viktorii zdál příliš dlouhý, což však byla pouhá iluze. Ve skutečnosti se na klinice nezdržela o nic déle, než vyžadovala její pracovní doba. Něco takového u ní nebylo obvyklé, spíš naopak – odjakživa vítala přesčasy.

Dnes ovšem byla jiná situace. Od včerejška u sebe měla Erika a pospíchala, aby ho nenechávala dlouho samotného. V týdnu si syna běžně nebrala, šlo o výjimku. Lubošova žena Ivana totiž trávila druhou polovinu srpna na dětském táboře jako zástupkyně vedoucího a Luboš byl nenadále vyslán na třídenní pracovní cestu. Viktorie souhlasila, že se o syna postará – to proto si narychlo vyměnila dvě po sobě jdoucí odpolední služby. Aktuálně nezvěstná kolegyně jí naštěstí vyšla ochotně vstříc – sama měla malé dcerky a chápala, že kvůli dětem je občas nutné trochu improvizovat.

Dovolenou si Viktorie ze dne na den vzít nemohla, ale její sousedka, kamarádka a bodrá milovnice koček v jedné osobě slíbila, že na Erika dohlédne. V deseti letech už mohl zůstat pár hodin sám a na Leonin nenápadný dozor byl spoleh.

Viktorii naštěstí nezdrželo nic nečekaného, takže domů dorazila chvíli po čtvrté. V opačném případě by ji hryzalo svědomí anebo přinejmenším zneklidňoval pocit, že se Erikovi dostatečně nevěnuje… A takové stavy nesnášela.

Pravdou bylo, že o syna po rozvodu nijak zvlášť nebojovala a bez velkého dohadování přistoupila na manželův návrh, aby zůstal v jeho péči. Viktoriino pracovní vytížení značně převyšovalo Lubošovo, a nadto byl Erik na tátu dost fixovaný. Když se rozpadlo jejich manželství, oslavil právě páté narozeniny a trávil v otcově společnosti většinu času.

Viktorie si sice připadala jako krkavčí matka, ale svým způsobem se jí ulevilo. Necítila se povolaná k výchově dětí a kariéra pro ni měla vždy přednost. Taková byla realita, a ona se před ní nemohla skrývat. Vlastně ani nechtěla. K čemu by to bylo? Zkrátka nemá ty správné mateřské buňky… a co má být? Nejde o trestný čin, je tak prostě nastavená.

Když nic jiného, aspoň Erika zajistím po finanční stránce, říkala si. Ne, že by to byla čistě moje zásluha, ale pokud nerozfofruju dědictví – což nemám v plánu – bude z něj jednou bohatý muž.

Viktoriini rodiče zahynuli před dvěma lety při leteckém neštěstí a ona spolu s nevlastní sestrou, kterou prakticky neznala, získala otcovu prosperující firmu včetně strojového parku. Viktorie ani o čtyři roky starší Klára o podnik nestály, takže byl nabídnut k odkupu. Každé ze dvou dcer zesnulého majitele pak spadl do klína padesátiprocentní podíl z mnohamilionové sumy, kterou prodej vynesl.

Teoreticky už nemusela nikdy pracovat – chytré investice by ji uživily - ale to by se Viktorie ukousala nudou. Nehledě na její nemalé ambice.

Zatímco zajížděla do garáže vedle svého bungalovu, mimoděk si vzpomněla na poslední rozloučení s rodiči. Pohřeb byl chladný a vyumělkovaný, přesně jak se dalo očekávat. Otce a matku dokonale vystihoval. Podobně rozpačité bylo i osobní setkání s Klárou. Pokud si dobře vzpomínala, naposledy se viděly v době, kdy jí bylo zhruba deset let. V krematoriu však potkala naprosto cizí ženu, která jí ani nebyla podobná. Celý obřad jí i kvůli tomu připadal skoro jako fraška.

Truchlila spíš pro formu než z upřímného smutku. Ten necítila. Tragický a předčasný odchod třiasedmdesátiletého otce a mámy, která byla o pouhých osmnáct let starší než Viktorie, prožívala poměrně plytce. A když o tom později přemýšlela, usoudila, že to bylo vlastně logické. Vždyť i jejich vztahy byly takové… Mělké. Nešly do hloubky. Po smrti se zkrátka každému dostane přesně takové odezvy, jakou si zaslouží.

Otec se s první manželkou rozvedl krátce předtím, než přišla Viktorie na svět, a jak se později dozvěděla, šlo o dost bouřlivý rozchod. Bývalá žena zuřila, že ji opustil kvůli mladičké dívce, považovala to za nejhorší zradu. Nastaly zdlouhavé tahanice o starší dceru, které se pak otec raději vzdal. Bylo to pro něj jednodušší.

S Klárou se stále víc odcizovali a jejich styky byly rok od roku řidší, až ustaly docela. Nezdálo se ale, že by to otce nějak zvlášť trápilo. Měl už zkrátka takovou povahu – city neprožíval, něco takového považoval za projev slabošství.

Nedokázal druhé ani pořádně pochválit. Těžko říct, zda z přesvědčení, že není za co, nebo ho to prostě nenapadlo. Viktorie teď skoro zalitovala, že si s otcem na tohle téma nikdy nepromluvila. A na mysli jí vytanula otázka, zda na ni byl někdy pyšný? Třeba když dokončila vysokou? Porodila syna, jeho prvního vnuka? Pokaždé jí pogratuloval, ale větu, že je na svou dceru hrdý, nevyslovil.

Anebo jiná věc. Když si nechala upravit nos, přešel to jako samozřejmost. Žádné nadšení z jejího nového vzhledu, který v době dospívání označil za „nehezký“. Pro něj prostě nemělo Viktoriino vylepšení žádný význam. Nemusela se namáhat.

Proč ti to ksakru není jedno? Okřikla se. Je ti čtyřicet, ne čtrnáct! Otec už nežije a minulost je mrtvá stejně jako on. Tak vezmi rozum do hrsti a nezabývej se tím, co bylo. Nic z toho nezměníš. Zdědila jsi nejen podobu člověka, který se celý život honil za kariérou, ale i jeho povahu. Zčásti určitě. Taky ti jde o postavení – dokonce až do té míry, že jsi kvůli němu rozbila vlastní rodinu. Takže se okamžitě srovnej! Koneckonců se právě teď máš věnovat svému dítěti!

Energicky potřásla hlavou, aby z ní vyhnala všechny dosavadní myšlenky, a vystoupila z vozu.

O pár minut později už vcházela do obývacího pokoje propojeného s kuchyní a jídelnou – že je Erik právě tam, pochopila podle zvuků z televize. Jako skoro všechny děti v jeho věku miloval filmy a před obrazovkou byl schopný strávit spoustu hodin. Podle očekávání ho přistihla na pohovce, jak soustředěně hltá nějaký kreslený příběh.

„Ahoj, Eriku!“ houkla na něj. „Jak ses celý den měl?“

Blonďatá hlava se natočila jejím směrem. „Ahoj! Hm, ušlo to.“

„Co jsi dělal?“

„Koukal na telku a tak.“

„Stavila se teta Leona?“

Tím Erika přece jen trochu vyburcovala. „Jo! Přinesla mi halušky, byly moc dobrý! Skoro lepší, než umí Ivanka. A ta vaří moc dobře.“

Leona zaslouží metál, pomyslela si. Já sama bych objednala čínu nebo pizzu – dokonce ani vlastní syn mě nepřiměje k tomu, abych se patlala s haluškami. Nehledě na to, že nemám páru, jak se vlastně vyrábí. A odstřelte mě za to!

Kuchařské schopnosti Erikovy nevlastní matky raději nijak neokomentovala a místo toho přešla ke gauči. Svezla se vedle chlapce a rozcuchala mu světlou hřívu. „Jsem ráda, že sis pochutnal. Byl ses podívat na kočky?“

Viktoriina sousedka kromě svého milovaného kocoura vykrmovala několik dalších tuláků z okolí. Často možná ani nešlo o zvířata bez domova – prostě se přišla najíst tam, kde vždy stály plné misky. Leona dovedla svou vášeň pro čtyřnohé krasavice k naprosté dokonalosti.

„Jo,“ mrkl Erik na matku. „Pan Sikkim byl děsně umazlenej!“ Tím narážel na Leonina mazlíčka. Pojmenovala ho podle indické čajové plantáže – čaj byl vedle koček její druhou vášní. Šestapadesátiletá vdova byla dokonce přesvědčená, že Pan Sikkim je převtělením jejího zesnulého muže. Tvrdila, že jí ho připomíná svým tvrdohlavým chováním a někdy dokonce i vyčítavými pohledy.

„A tys toho určitě hned využil, viď?“ pousmála se.

„Jasně! Ivanka s tátou mi možná taky pořídí kočku. Nebo psa. To bude senza. Proč nemáš žádný zvíře, mami?“

„Copak bych na něj měla čas?“ zakroutila hlavou. „Bylo by tady pořád samo.“

„Ale takhle jsi zase pořád sama ty,“ zareagoval Erik logicky. To máš recht, blesklo jí myslí. Jenže mně na rozdíl od toho němého tvora samota nevadí. Zatím.

„A kdyby sis koupila třeba dva pejsky, smutno by jim určitě nebylo,“ pokračoval chlapec vychytrale. „Mohl bych si s nimi hrát, když jsem u tebe.“

„Jo, a kdo by je asi tak každý den venčil?“ opáčila s povytaženým obočím.

„Ty by sis na to neudělala čas?“

Ne, odpověděla v duchu stroze. Bože, ty jsi ale sobec, napadlo ji pak. Opravdu tě zajímá jenom práce a vlastní pohodlí? Raději ty úvahy honem opustila a diplomaticky odpověděla na synovu otázku. „O to přece nejde. Víš, že pracuju na směny a bývám v práci dlouho, často i v noci. Pejsek nebo pejskové potřebují pravidelné venčení.“

„Mohli by přece bydlet na zahradě!“ argumentoval pohotově klučík.

To tak, aby ze země vyhrabali i ten nejposlednější keř a ustavičně hnojili trávník psími bobky. Už se nemůžu dočkat! „Venku? Neblázni, to by se jim určitě nelíbilo. V létě je horko a v zimě zas chladno. Radši si počkej na vlastního pejska, který bude mít pelíšek ve tvém pokoji.“

„Hm… no jo.“ Viktorie z Erikova výrazu vyčetla zklamání a možná také něco ve smyslu: přesně tohle jsem od tebe mohl čekat. Trochu ji to zamrzelo. Ale přece si nebude pořizovat nějakou chlupatou potvoru jenom proto, aby se zavděčila synovi, který s ní ani trvale nežije? Nehledě na to, že by se mazlíkovi opravdu nemohla věnovat – v tom nelhala.

„Hele, co kdybychom si zahráli nějakou hru?“ změnila téma.

„Tak jo! Třeba Overcooked na PlayStationu!“

„Aha…? Ale vždyť víš, že to s konzolí neumím. Nemám s kým trénovat.“

Erik si zaťukal ukazovákem do spánku, jako by chtěl naznačit, že je pěkně hloupá. „Vždyť hrát můžeš i sama!“

Jasně, celá říčná… „To ano, ale já nemám kdy. Co kdybychom si dali třeba Člověče, nezlob se?“

„Ale člobrdo je pro malý děti,“ zamračil se chlapec.

„Náhodou ho hrají i dospělí!“ oponovala. Kruci, copak nedokážu zabavit desetiletého kluka? Zřejmě ne, pomyslela si rozladěně.

Jen to nevzdat! Povzbudila se vzápětí. Ještě aby se se mnou začal nudit a přestal mě navštěvovat. Takové selhání by bylo příliš trpké. „No tak, Eri, bude legrace!“ přesvědčovala syna dál.

Erik se podrbal za uchem, jako by si to musel důkladně rozmyslet. „No dobře,“ prohlásil nakonec shovívavě. „Ale ne, že mě necháš schválně vyhrát, jako minule!“

„To že jsem udělala?“ Jak ten do mě vidí! Užasla, v tomto směru nikoli poprvé. Její syn měl neobyčejný pozorovací talent a byl velmi vnímavý – kdoví, co z něj nakonec bude? Psycholog? Nebo detektiv? Lépe nad tím nedumat.

„Jo. Jenomže to pak není správná hra, když mi nadržuješ!“ poučil ji Erik.

„Slibuju, že tentokrát nebudu. Na psí uši!“ Olízla si dva prsty a naznačila přísahu. Když to dodrží, možná dnes ještě nasbírá nějaké plusové body…

KAPITOLA 3.

Zdevastovanou okreskou plulo stříbrné auto, jehož řidič se důsledně snažil vyhýbat prasklinám v asfaltu i vzduté krajnici. „Na dálnicích stojej kolony, protože silničáři jako debilové pořád dokola opravujou jedny a ty samý úseky… Stejně je to k hovnu… A tady aby se jeden bál, že si utrhne podvozek…“ hudral podsaditý padesátník za volantem.

„Do řiti!“ vykřikl, když projel dírou, kterou spatřil až na poslední chvíli. Zhoupnutí vozu mu připomnělo, že se už delší čas snaží ignorovat tlak v močovém měchýři. Blbá prostata, zahartusil v duchu.

Na druhou stranu je tahle cesta bohem zapomenutá a obrostlá stromy, takže se klidně může vymočit, aniž ho někdo uvidí. Ne, že by s tím měl problémy, ale přece jen – soukromí je soukromí. A tak ve chvíli, kdy spatřil slepou odbočku, přibrzdil a zastavil.

Ještě, že nejsem ženská, uchechtl se při představě, že by si musel stahovat spodní prádlo a komicky přidřepnout tak, aby nikdo nekoukal na jeho holou zadnici. Jo, chlapi jsou holt vybavení o dost líp!

Rozepnul poklopec a zaujal patřičný postoj. Brzy se dostavil úlevný pocit a on si začal spokojeně pohvizdovat, avšak pouze do chvíle, kdy jeho oči mimoděk zabloudily k blízkému houští. Mělký příkop zarůstal divokou vegetací, jeho však nezajímal bujný plevel.

Vytřeštil oči a cukl sebou, takže proud moči změnil směr a potřísnil jak jeho džínsy, tak obuv. Neřešil to. Místo toho šokovaně civěl do míst, kde před pár vteřinami spatřil namodralou nohu, vedle níž se povaloval dámský střevíc. Na holém lýtku se skvěla zaschlá rudá šmouha.

„Do prdele!“ vyjekl. „Kurva… tohle se mi snad zdá?“ Aniž dokončil potřebu, automaticky zatáhl zip a seskočil z nízkého náspu.

Nemýlil se. Mezi křovisky ležela žena - tedy přesněji mrtvola ženy. Slepé oči zíraly k nebi a zcuchané světlé vlasy slepila krev. Celé tělo měla podivně pokroucené, jako by se její kosti proměnily v sulc…

Nedokázal od té hrůzné podívané odtrhnout pohled, jakkoli se o to snažil. Posmrtně našedlá pleť v něm vyvolávala mrazení a do jícnu se mu tlačila odpolední káva spolu s rohlíkem, který zhltl před tím, než vyrazil domů z práce. Reakce rozhoupaného žaludku na sebe nenechala dlouho čekat. Muž se odvrátil a vyklopil celou svačinu do zaprášené trávy jen metr od bezvládného těla.

Nějaký čas hlasitě funěl, než mu došlo, že musí zavolat policii. Ani pak se ale nedokázal zkoncentrovat. Trvalo snad pět minut, než se vydrápal zpátky ke svému vozu. Kam ksakru strčil mobil? A jaké číslo vlastně mají policajti? Nebo má radši volat záchranku?

Ale to je blbost, tady už nepomůže ani živá voda…

Když v dálce zahlédl světla jiného auta, považoval to za spásu. Ještě nikdy ho neovládla taková panika a zmatek jako teď. Což se ovšem dalo snadno omluvit - vždyť se za celý svůj osmapadesátiletý život ani jednou nedíval takhle zblízka do tváře smrti. Notabene v tak děsivé podobě. Brr!

Bez ohledu na bezpečnost vběhl přímo doprostřed vozovky a zvedl obě paže nad hlavu. Naléhavě jimi máchal ve vzduchu, aby přijíždějící vozidlo přiměl zastavit. Povedlo se – bílá oktávie skutečně přibrzdila. Pocítil upřímnou úlevu.

Doufám jenom, že to neřídí nějaká hysterická slečinka, která mi tu omdlí! Pomyslel si. To by mi tak ještě scházelo!

***

Viktorie vysadila Erika před domem, dala mu rychlou pusu a chystala se odjet. Nepočítala však s tím, že je bude Luboš vyhlížet. „Ahoj!“ křikl z balkonu, když pochopil, co má v úmyslu. „Počkej chvilku! Nedáme si aspoň kafe? Vytrhlas mi trn z paty, takže jsem tvůj dlužník.“

„Nebudu zdržovat,“ zavolala jeho směrem. „A zapomínáš, že Erik je taky můj syn, nešlo o žádnou oběť nebo dobrý skutek určený tvojí osobě.“ Sama netušila, proč z ní ta kousavá poznámka vypadla.

„Nehádejte se,“ promluvil otráveně Erik, kterému patrně vadil její tón. Ze všeho nejdřív chtěla odseknout, ať se laskavě neplete mezi dospělé, ale pak si to rozmyslela. Proč se v jeho očích zbytečně shazovat? To by nebylo taktické.

„Vždyť se nehádáme,“ odvětila o poznání měkčím hlasem. „A můj jsi, s tím nic nenaděláš,“ pohodila rameny.

Chlapec se zakřenil. „Však jo. A proč nechceš chvilku zůstat? Vždyť ty se u nás nikdy nezdržíš, pořád jenom někam spěcháš.“

Potlačila touhu hlasitě zaprotestovat, protože měl pravdu - většinou ji skutečně tlačil čas. Šlo však o její volbu. Své práci se věnovala, i když nebyla na klinice, a dělala to ráda. Pročítala odborné články, zajímala se o nové postupy, anebo promýšlela, jak nejlépe provést plánovaný zákrok. Zkrátka žila svým povoláním, a když se od něj vzdálila kvůli jiné činnosti, pociťovala podprahovou nervozitu.

Šlo o workoholismus? Možná. Nicméně Viktorie byla navýsost spokojená.

„Tak co?“ naléhal Erik. To už k brance přibíhal exmanžel.

Prohrábla si vlasy a zastrčila do nich obří sluneční brýle. Pak dálkovým ovládáním zamkla nablýskaný šedý superb. „Když jinak nedáte,“ pravila smířeně a vykročila za Erikovými zády. Půlhodina ji nezabije.

„Máš zas moc práce?“ vrhl na ni Luboš zkoumavý pohled.

„Jako vždycky,“ přikývla.

„Proč trochu nezvolníš? Nenaordinuješ si dovolenou?“

„A kongresy jsou co?“

Obrátil oči k nebi. „Ty se nikdy nezměníš.“

„Vypadá to, že ne.“

„Neznám žádného jiného člověka, který by se tak vyžíval ve své profesi. Jak dlouho jsi nebyla u moře? A co chlapi?“ pokračoval neúnavně Luboš.

„Nejsi nějak moc zvědavý?“ nakrčila čelo.

„Jen se o tebe zajímám.“

Nebylo jí to po chuti. Ostatně ona se ho taky nevyptává na soukromí a nerýpe do toho, jestli pracuje moc nebo málo! Vší silou však nevoli odehnala, už kvůli Erikovi. Nemusí přece být za nedůtklivou fúrii.

Odjížděla za necelých pětačtyřicet minut s pocitem, že vlk se nažral a koza zůstala celá. Mířila rovnou domů, přičemž v duchu plánovala, jak stráví večer. Měla o svém programu celkem jasno, už proto, že ji zítra opět čekal operační den.

Projížděla známými ulicemi, aniž musela přemýšlet o trase – znala na ní každičkou zatáčku a výmol. Navlas stejně měla v paměti uloženou cestu do nemocnice, kterou jezdila ještě častěji. Nečekala žádné dopravní potíže, tahle místa byla poklidná a málo frekventovaná.

A snad právě proto hlasitě zaječela úlekem, když se z boční silnice zničehonic vyřítil vůz taxislužby a zkřížil jí cestu.

Co je to za debila?! Šlehlo jí myslí, zatímco prudce dupla na brzdy a stočila volant na stranu. Tihle taxikáři nemají rozum! Ženou se kvůli ritu jako blázni a je jim šumafuk, jestli při tom někoho srazí! Ale já mu dám co proto, tohle si za rámeček nedá! Pěnila. To už bezpečně stála u krajnice a ten nezodpovědný šílenec taky.

Periferně zaznamenala, jak okolo ní prosvištělo jiné vozidlo. Pokračovalo však dál, jako by se nechumelilo. Což v podstatě sedělo – hrozící srážka byla úspěšně zažehnána. Zda zásluhou jejího pohotového manévru či díky umu onoho ztřeštěného řidiče, Viktorie neřešila. Zlostí v ní přímo vzkypěla krev.

Vyskočila z auta s výrazem běsnící saně – stačilo málo a z jejích očí doopravdy vyšlehly plameny. „Co to mělo ksakru znamenat?!“ Založila si paže na prsou a zuřivě mašírovala k muži, který už taky stačil vylézt na vzduch. Jakmile spatřil Viktoriin výraz, zvedl ruce nad hlavu, jako by se vzdával.

„Pardon, omlouvám se! Moje chyba. Pospíchal jsem za zákazníkem a nedošlo mi, že jedu po vedlejší…“ kál se.

„A to si říkáte řidič z povolání?“ prskla.

Jeho obličejem probleskla zřetelná provinilost. „Máte právo se vztekat, jel jsem jako pitomec. Je všechno v pořádku? Auto, vy?“

„Nevím!“ odsekla, rozhodnutá nechat ho ještě chvíli v nejistotě. Jen ať se smaží ve vlastní šťávě! „Ale jestli se ukáže, že jsem si hnula krční páteří, případně mám kvůli tomu brždění spálené destičky, nahradíte mi škodu!“ pohrozila.

„Samozřejmě, s tím počítám,“ souhlasil krotce jako beránek a sáhl do kapsy, odkud vylovil navštívenku. „Tady jsou moje osobní údaje. Nebo chcete sepsat záznam o nehodě, i když jsme do sebe neťukli? Případně vám nadiktuju číslo občanky i pojištění.“

Změřila si ho studeným pohledem, pak převzala vizitku a mrkla na ni. Jmenoval se Robert Zula a podle všeho se živil na vlastní pěst. Jeho taxi nepatřilo žádné větší společnosti, kterou Viktorie znala. Prohlédla si telefonický a mailový kontakt, načež stočila zrak ke své škodovce. Zdála se nepoškozená a jí s největší pravděpodobností taky nic nebylo. Ale žáhu si zchladit může, no ne? Koneckonců už se jí sakra dlouho nestalo, aby strachy pištěla jako malá holka!

„Záznam nepotřebuju, ale jestli se něco projeví později a vy budete hrát mrtvého brouka, těšte se na problémy!“ odsekla spatra.

Pokorně sklonil hlavu, ale nespouštěl z ní studánkově modré oči orámované tmavými řasami – kdyby tolik nezuřila, ocenila by, jak jsou krásné. Pro muže jich byla až škoda. „Je mi jasný, že byste mě teď nejradši roztrhla vejpůl…“ řekl kajícným tónem. „Ale přísahám, že nejsem zbabělec a pokud něco podělám, umím nést následky. Kdyby cokoli, zavolejte nebo napište. Budu to řešit.“

Viktoriin vztek už přece jen trochu polevil a vládu převzal rozum. Nejlepší ze všeho bude udělat čelem vzad a zmizet odtud, usoudila. Vyčinila jsem mu dostatečně, a jak se zdá, jde o slušného člověka. Navzdory tomu, že jezdí jako kníže pekel. „Fajn,“ odtušila. „Počítám s tím.“

„Uf, takže jste mě vzala na milost? Nepřijdu o život?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doktorka Viktorie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.