Původní anglické vydání:

Frank Tallis: Mortal Mischief

Copyright: © Frank Tallis 2005

České vydání:

Translation © Petra Hesová, 2020

© Portál, s. r. o., Praha 2020

ISBN 978-80-262-1621-6

Část první

Bůh bouří

1

Bylo to v den, kdy se strhla prudká bouře. Pamatuji si to dobře, protože můj otec Mendel Liebermann mi navrhl, že se setkáme u kávy v hotelu Imperial. Pojal jsem silné podezření, že má něco za lubem…

Za budovou Opery se valila po nebi černá oblaka, připomínala sopečný výbuch plný sirných výparů a popela. Svou velikostí naznačovala blížící se zkázu – velkolepou katastrofu připomínající zánik Pompejí. Okolní budovy ve zvláštním jantarovém světle zežloutly a sochařská výzdoba zdejších střech – klasické postavy i triumfální orli – vypadala jako vytesaná ze síry. Oblohu rozčísl blesk, který sjel po hoře mračen jako řeka roztaveného železa. Země se chvěla a vzduch tetelil, ale po dešti zatím nebylo ani památky. Přicházející bouře jako by se šetřila a sbírala síly v přípravě na apokalyptickou potopu.

Cinkání tramvaje vytrhlo Liebermanna ze zamyšlení a rozehnalo shluk drožek, které stály na kolejích.

Když se tramvaj dala do pohybu, Liebermann zauvažoval, proč se s ním otec chce sejít. Ne snad že by se jednalo o mimořádnou událost, u kávy se vídali často. Tkvělo to spíše ve způsobu, jakým mu Mendel návrh, že se setkají, přednesl. Hovořil zvláštně přiškrceným hlasem – pisklavě a vyhýbavě. Ani jeho snaha o nenucený projev mimoto nebyla přesvědčivá, což Liebermannovi vnuklo myšlenku, že se za pozváním skrývají postranní – snad dokonce nevědomé – úmysly. Ale jaké?

Tramvaj musela v hustém provozu na Kärtner Ringu zpomalit a Liebermann vyskočil z vozu ještě před zastávkou. Vyhrnul si límec kožešinového kabátu, aby se ochránil před větrem, a pospíchal na místo schůzky.

Ačkoli hodina oběda už minula, v hotelu Imperial vládl čilý ruch. Číšníci se stříbrnými podnosy zdviženými vysoko do vzduchu se hbitě prosmýkali kolem zaplněných stolů a panovala tu živá zábava. V zadní části kavárny hrál pianista Chopinovu mazurku. Liebermann si kapesníkem otřel zamlžené brýle a odložil si kabát na věšák.

„Dobré odpoledne, pane doktore.“

Liebermann poznal příchozího po hlase, a tak ještě obrácený zády odpověděl:

„Dobré odpoledne, Bruno. Doufám, že se vám daří dobře?“

„Ano, pane. Velmi dobře.“

Když se Liebermann otočil, číšník pokračoval: „Pojďte laskavě za mnou, pane. Váš otec už je tady.“

Bruno pokynul Liebermannovi, aby ho následoval, a vedl ho rušným prostorem kavárny. Došli až ke stolu v zadní části, kde seděl Mendel, skrytý za hustě potištěnou dvojstranou deníku Wiener Zeitung.

„Pane Liebermanne?“ oslovil ho Bruno. Mendel noviny odložil. Byl to podsaditý muž s mohutným plnovousem a huňatým obočím. Tvářil se poměrně stroze, ačkoli síť vrásek od smíchu jeho výraz zjemňovala. „Váš syn,“ dodal číšník.

„Vida, Maxime!“ pronesl starý muž. „Tady jsi!“ V hlase mu zaznívalo lehké podráždění, jako by ho potomek nechal čekat.

Liebermann na okamžik zaváhal a pak odpověděl: „Vždyť jsem přišel dřív, otče.“

Mendel vytáhl kapesní hodinky.

„Ano. Dobře, jen se posaď, posaď se. Já si dám ještě jednou kávu s rumem… a ty, Maxi?“ otočil se na syna.

„Já prosím černou, Bruno.“

Číšník se zlehka uklonil a zmizel.

„Tak tedy,“ ujal se Mendel slova. „Jak se ti daří, chlapče?“

„Báječně, otče.“

„Vypadáš nějak pohuble.“

„Vážně?“

„Ano. Strhaně.“

„Nevšiml jsem si.“

„Jíš pořádně?“

Liebermann se zasmál. „Náhodou ano. A jak se daří vám, tatínku?“

Mendel se ušklíbl.

„Jak kdy. Někdy líp, někdy hůř, však víš, jak to chodí. Vyhledal jsem odborníka, kterého jsi mi doporučil. Toho Pintsche. Jistý příznivý účinek to snad má. Ale záda se mi moc nelepší.“

„To mě mrzí.“

Mendel na synovu poznámku jen mávl rukou.

„Nedáš si něco k jídlu?“ přistrčil mu přes stůl jídelní lístek. „Mám dojem, že by ti to prospělo. Já si asi objednám tvarohový závin.“

Liebermann se pohroužil do dlouhého seznamu moučníků: jablečný dort, krémové řezy, lanýžový dort, jablečný štrúdl. Výčet pokračoval na několika dalších stranách.

„Matka tě nechává srdečně pozdravovat,“ pravil Mendel „a kdy prý tě může očekávat na návštěvě?“ Výraz jeho tváře kolísal mezi účastí a výtkou.

„Je mi líto, otče,“ odtušil Liebermann. „Měl jsem napilno. Příliš mnoho pacientů. Vyřiďte matce, že se vynasnažím přijít příští týden. Třeba v pátek?“

„V tom případě musíš zůstat na večeři.“

„Ano,“ kývl Liebermann s pocitem, že se už tak zavázal víc, než by mu bylo milé. „Dobře, děkuji.“ Znovu se zahleděl do jídelního lístku. Dobošův dort, bábovka, linecký koláč. Chopinova mazurka skončila hlasitým mollovým akordem a z obecenstva se zvedla vlna potlesku. To pianistu povzbudilo k tomu, aby na horních klávesách předvedl jiskřivé arpeggio, do něhož začal vyťukávat oblíbenou valčíkovou melodii. Skupina hostů usazených u okna se znovu pustila do uznalého aplausu.

Bruno se objevil s kávou a připravil si tužku a notýsek.

„Tvarohový závin,“ poručil si Mendel.

„Já bych poprosil srnčí hřbet,“ dodal Liebermann.

Mendel si do své kávy – podávané se stopičkou rumu – zamíchal smetanu a okamžitě se rozhovořil o rodinné textilce, což nebylo nijak neobvyklé. Vlastně už se to stalo jakýmsi zvykem. Zisky rostly, a tak Mendel uvažoval, že podnik rozšíří o další továrnu, a snad dokonce i o prodejnu. Nyní, když se jim byrokracie přestala plést pod nohy a byl zrušen zákaz obchodních domů, spatřoval v maloobchodě budoucnost – nové příležitosti. Jeho přítel Blomberg už jeden takový podnik úspěšně vybudoval a navrhl mu partnerství. Po celou dobu výkladu měl Mendel ve tváři dychtivý výraz a bedlivě sledoval synovu odezvu.

Liebermann chápal, proč se ho otec tolik snaží udržovat v obraze. Navzdory hrdosti na jeho studijní úspěchy Mendel stále doufal, že se mladý Max jednou vydá v jeho stopách.

Když Mendelův pohled dopadl na synovu ruku, řeč začala váznout. Maxovy prsty podle všeho sledovaly pianistovu melodii – a hrana stolu jim sloužila místo klaviatury.

„Posloucháš mě?“ ujišťoval se Mendel.

„Ano, jistěže poslouchám,“ opáčil Liebermann. Na podobné vyptávání už byl zvyklý a nenechal se tak snadno nachytat jako kdysi. „Uvažujete o společném obchodě s panem Blombergem.“

Liebermann zaujal příznačnou polohu. Pravou rukou – s prsty nataženými do tvaru pistole – si podepřel tvář, přičemž ukazovák zlehka spočíval na pravém spánku. Jednalo se o pozici „posluchače“, kterou měla v oblibě řada psychiatrů.

„Tak tedy – co o tom soudíš? Je to dobrý nápad?“ otázal se ho otec.

„Inu, pokud má stávající obchodní dům zisky, pak to zní dost rozumně.“

„Jedná se o značně vysokou investici.“

„To jistě.“

Starý pán si pohladil plnovous. „Nezdá se mi, že bys byl tím nápadem nadšený.“

„Otče, záleží snad na tom, co si myslím?“

Mendel si povzdechl.

„Ne. Patrně ne.“ Byl očividně rozčarovaný.

Liebermann sklopil oči. Nijak ho netěšilo, že otci způsobil zklamání, a cítil se provinile. Starý pán jednal ze zcela chvályhodných pohnutek a Liebermann si byl velice dobře vědom, že za svou příjemnou životní úroveň vděčí – alespoň částečně – Mendelovu příkladnému vedení rodinného podniku. Nedokázal si však představit sám sebe, jak řídí továrnu nebo obchodní dům. Takové pomyšlení bylo směšné.

Jak se tak Liebermann zaobíral svými úvahami, povšiml si příchodu důstojného muže ve středních letech. Když vešel, smekl klobouk a rozhlédl se. Vlasy měl sčesané ke straně na patku a úhledně udržovaný knírek s bradkou téměř zcela šedivý. Dostalo se mu vlídného přivítání od vrchního číšníka, který mu pomohl z kabátu. Nově příchozí byl jako ze škatulky – na sobě měl kalhoty s jemným proužkem, sako se širokými klopami a okázalou vestičku.

Utrousil patrně vtipnou poznámku, protože číšník se náhle dal do smíchu. Muž zůstal beze spěchu stát u dveří a bedlivě naslouchal vrchnímu, který se podle všeho jal vyprávět jakousi příhodu.

Mendel si všiml, kam se zatoulala synova pozornost.

„Takže ty se s ním znáš?“

Liebermann se otočil.

„Prosím?“

„S doktorem Freudem,“ pronesl Mendel lhostejně.

Liebermanna udivilo, že jeho otec ví, o koho se jedná.

„Ano, znám. A vlastně je to profesor Freud.“

„Tak tedy profesor Freud,“ řekl Mendel. „Ale zas tak dlouho profesorem není, že?“

„Několik měsíců.“ Liebermann nadzvedl obočí. „Jak to víte?“

„Je členem lóže.“

„Jaké?“

Mendel se zachmuřil.

„B’nai B’rith.“

„Aha, jistě.“

„Ačkoli jen Bůh ví, proč vlastně. Nevím, co je to za žida. Jako by nevěřil vůbec ničemu. A co se jeho myšlenek týká…“ Mendel zavrtěl hlavou. „Loni u nás měl přednášku. Skandální. Jak dobře se znáte?“

„Vcelku dobře… Příležitostně se scházíme a hovoříme o jeho práci.“

„Proč? Ty se domníváš, že na tom něco je?“

„Kniha, kterou s Breuerem napsali o hysterii, byla vynikající a Výklad snů je… no, mistrovské dílo. Samozřejmě s ním nesouhlasím ve všem. Přesto však považuji jeho návrhy léčebných postupů za velice užitečné.“

„Pak jsi jistě v menšině.“

„To nepochybně. Jsem ovšem přesvědčen, že systém profesora Freuda – nazývá ho psychoanalýzou – se dočká širšího přijetí.“

„Ve Vídni ne.“

„To nevím. Pár mých kolegů, také psychiatři, se o jeho myšlenky velice zajímají.“

Mendel svraštil obočí. „Některé z věcí, o nichž se loni zmiňoval, byly nemravné. Je mi líto lidí v jeho péči.“

„Já bych jako první připustil, že je pan profesor v poslední době poněkud zaujatý milostným životem svých pacientů,“ podotkl Liebermann. „Jeho chápání lidské mysli nicméně značně přesahuje rámec našich zvířecích pudů.“

Profesor stále postával u dveří s číšníkem. Náhle se rozesmál a poplácal svého společníka po zádech. Vrchní mu očividně právě dovyprávěl vtip.

„Dobrý bože,“ zabručel si Mendel pod vousy. „Doufám, že nepůjde sem.“ Když pak profesora Freuda zavedli ke stolu, kam od nich nebylo vidět, s úlevou si oddechl. Právě měl na jazyku novou poznámku, ale odmlčel se, protože se objevil Bruno se zákusky.

„Tvarohový řez pro pana Liebermanna a srnčí hřbet pro doktora Liebermanna. Ještě kávu?“ ukázal Bruno na Mendelovu prázdnou sklenici.

„Ano, proč ne. Kávu s mlékem a ještě jednu černou pro mého syna.“

Mendel si závistivě prohlížel synův zákusek, velký čokoládový řez z piškotového těsta s polevou ve tvaru srnčího hřbetu, plněný meruňkovou zavařeninou a dozdobený mandlemi. Jeho vlastní dezert tak poutavý nebyl – jen obyčejný tvarohový závin.

Liebermannovi neušel otcův upřený pohled.

„Měl jste si ho taky objednat.“

Mendel jen zavrtěl hlavou. „Podle Pintsche potřebuju trochu shodit.“

„No, s tím vám tvarohový závin nepomůže.“

Mendel pokrčil rameny a vložil si sousto do úst, ale vzápětí přestal žvýkat, protože budovou otřáslo hlasité zahřmění. „To vypadá špatně,“ poznamenal a kývl směrem k oknu. Vídeň za ním se zahalila do nepřirozeného šera.

„Maxime,“ pokračoval Mendel. „Chtěl jsem se s tebou dnes sejít z jistého důvodu. Velmi konkrétního důvodu.“

Konečně, pomyslel si Liebermann. Konečně se dozví skutečný účel jejich setkání. Vnitřně se obrnil, stále v nejistotě, co ho čeká.

„Nejspíš si budeš myslet, že do toho nemám co mluvit,“ dodal Mendel. „Ale…“ zarazil se a přitom postrkoval ukrojený roh závinu vidličkou po talíři.

„Co se děje, otče?“

„Mluvil jsem tuhle s panem Weissem a…“ Věta opět vyzněla do ztracena. „Maxime.“ Tentokrát se otec chopil svého úkolu s větším odhodláním. „Zdá se, že spolu s Clarou celkem dobře vycházíte, a pan Weiss – což je podle mého názoru pochopitelné – by rád věděl, jaké máš úmysly.“

„Jaké mám úmysly?“

„Ano,“ potvrdil Mendel a upřeně se na syna zahleděl. „Tvé úmysly.“ Znovu se pustil do závinu.

„Ach tak,“ vypravil ze sebe trochu zaraženě Liebermann. Uvažoval sice o mnoha tématech, která by s ním otec mohl chtít probírat, ale jeho vztah ke Claře Weissové mezi ně nepatřil. Teď si však uvědomil, že je to nasnadě.

„No,“ opáčil potom. „Co na to říct? Mám Claru velice rád.“

Mendel si otřel ústa ubrouskem a naklonil se blíž.

„A dál?“

„A…“ Liebermann pohlédl do otcových přísných očí.

„A… řekl bych, že mým úmyslem, až nazraje ten správný čas…“

(Teď bylo na něm, aby zaváhal.)

„Ano?“

„Je oženit se s ní. Tedy – pokud mě bude chtít.“

Mendel se s ulehčením znovu opřel. Očividně se mu ulevilo a tvář se mu rozjasnila širokým úsměvem.

„Samozřejmě, že si tě vezme. Proč by neměla?“

„Někdy se mi zdá, že jsme spíš… řekněme jen dobří přátelé.“ Ve všech ostatních oblastech života choval Liebermann ke své vnímavosti naprostou důvěru, jenže v Clařině případě si nebyl nikdy úplně jistý, zda jsou její vstřícná gesta výrazem lásky, nebo pouhé koketnosti. Jeho přísně vědecký ostrovtip otupila touha. „Není vždycky úplně jasné, co…“

„Nemáš se čeho obávat,“ přerušil ho Mendel a udělal uklidňující posunek. „Věř mi.“ Znovu se naklonil blíž a stiskl synovi paži. „Vůbec se není čeho bát. A teď spořádej ten svůj srnčí hřbet.“

Liebermann však neměl na jídlo ani pomyšlení. Clara očividně sdělila svému otci, že by nabídku k sňatku přijala. Není se čeho bát. Liebermann si vybavil jemné rysy její tváře: výrazné oči, drobný nosík a růžové rty, její vzpřímenou postavu a útlý pas. Stane se jeho ženou. Bude z ní jeho Clara.

„Matce to nepovím,“ pokračoval Mendel. „To nechám na tobě. Samozřejmě bude mít radost. A jakou! Jak víš, má Claru velmi ráda. Dokonce se zrovna před pár dny zmínila, jak Clara vyrostla do krásy. Weissovi jsou slušná rodina. Dobří lidé. S Jacobem se známe už pěknou řádku let. Chodili jsme spolu do školy, víš? V Leopoldstadtu. A jeho otec pomohl mému otci – tvému dědovi – začít s obchodem. Měli spolu stánek na tržišti.“

Liebermann už si ani nevzpomínal, kolikrát tento příběh slyšel. Věděl ovšem, že otec se ve vyprávění rodinných historek vyžívá, a tak se ze všech sil snažil předstírat zájem. Mendel se tématu chytil a začal vykládat o dalších spojitostech mezi rodinami Weissových a Liebermannových. Mnohokrát vyslechnuté vyprávění Liebermann přestál s pomocí moučníku. Když Mendel konečně vyčerpal námět hovoru, přivolal si Bruna, u něhož objednal další kávu a doutníky.

„Víš, Maxime,“ spustil pak. „Manželství s sebou přináší velkou zodpovědnost.“

„To jistě.“

„Musíš začít myslet na budoucnost.“

„Očividně.“

„A teď mi pověz: vážně budeš schopen ze svého platu uživit rodinu?“

Liebermann se na otce usmál. Bylo pozoruhodné, jak si nikdy nenechal ujít příležitost.

„Ano,“ odtušil trpělivě. „Myslím, že ano, až nazraje čas.“

Mendel pokrčil rameny.

„Však uvidíme…“

Starému pánovi se ještě několik vteřin dařilo tvářit se stroze, ale pak propukl v smích. Znovu se naklonil přes stůl a poplácal syna po rameni.

„Blahopřeju, chlapče.“

Bylo to zvláštně dojemné gesto a Liebermann si uvědomil, že navzdory neshodám se jejich vztah zakládá na lásce. Stáhlo se mu hrdlo a začaly ho pálit oči. Oba muži na sebe hleděli a v tom vzácném, živoucím okamžiku vzájemného porozumění šum v kavárně jako by na chvíli utichl.

„Omluv mě,“ Mendel vyskočil a zamířil k toaletám. Byl však příliš pomalý. Slza v jeho oku Liebermannovi neušla.

Liebermann sledoval, jak jeho otec mizí v rušném davu na Ringstrasse. Poryv větru mu připomněl, že si s sebou na rozdíl od Mendela nevzal deštník. Přímo před hotelem Imperial však naštěstí stála drožka. Znovu zaburácel hrom – znělo to jako nespokojené zamručení bůžka. Zapřažený kůň pohazoval hlavou, až mu uzda chřestila, a neklidně hrabal kopytem o dlažební kostky.

„No tak, malá,“ zvolal kočí, jehož hlas byl přes drnčení povozů sotva slyšet. Plátěná stříška nad kavárnou naproti přes ulici se nadula jako plachta a pak se utrhla.

Liebermann zvedl oči k rozběsněné kamenně šedé obloze. Cáry mraků se převalovaly přes fronton hotelu Imperial jako rozervaná spodnička zneuctěného anděla. Ve vzduchu se vznášel zvláštní kovový pach.

Liebermann zvedl ruku, aby upoutal drožkářovu pozornost, ale vtom zaslechl známý hlas.

„Maxi!“

Když se otočil, uviděl, jak k němu kráčí statný chlapík. Kabát měl rozhalený, takže mu cípy ve větru povlávaly kolem nohou, a jednou rukou si pro jistotu přidržoval na hlavě klobouk, aby mu neuletěl. Liebermann okamžitě poznal svého dobrého přítele inspektora Oskara Rheinhardta a přivítal ho širokým úsměvem.

„Oskare!“

Oba muži si potřásli rukou.

„Maxi, vím, že je to ode mě hrozná drzost,“ spustil Rheinhardt a pak se odmlčel, aby popadl dech. „Ale vadilo by ti moc, kdybych si vzal tvou drožku?“

Inspektorova tvář byla tváří znaveného muže. Pod očima se mu rýsovaly bledé váčky protkané sítí žilek. Naproti tomu se ovšem honosil zázračně elegantním knírem, jehož konce si kroutil nahoru do špičky.

„Něco se semlelo?“ zajímal se Liebermann.

„To bych řekl,“ odfrkl si Rheinhardt. „A navíc se jedná o dost naléhavou záležitost.“

„V tom případě si posluž.“

„Díky, příteli. Jsem ti nesmírně zavázán.“

Rheinhardt otevřel dvířka drožky, a když nastupoval, ohlásil kočímu: „Tržiště v Leopoldstadtu.“ Vozka si místo odpovědi jen přiložil prst v rukavici ke kadeřím na čele. Než za sebou Rheinhardt zavřel dvířka, oslovil Liebermanna ještě jednou: „A mimochodem, s těmi písněmi od Huga Wolfa to vcelku zdárně pokračuje.“

„Tak tedy na viděnou v sobotu?“

„Na viděnou v sobotu.“

S těmi slovy Rheinhardt dvířka zaklapl a drožka vyrazila do hlučného provozu.

Náhlý záblesk změnil Ringstrasse v oslepující monochromatický výjev. Pár chvil nato se z oblohy rozlehlo zadunění a z nebe začaly na dlažbu dopadat první těžké dešťové kapky.

Liebermann se rozhlédl po další drožce, předem však věděl, že je jeho snaha zbytečná. V duchu dobromyslně poslal Rheinhardta ke všem čertům a s povzdechem vyrazil k nejbližší zastávce tramvaje.

2

Rheinhardt se ramenem opřel o zamčené dveře, ale ty nepovolily.

Okna drnčela pod náporem větru a komínem se proháněla bezbožně kvílící meluzína. Odněkud se ozývaly údery uvolněné okenice – zas a zas – jako netrpělivý přízrak, který se dobývá dovnitř, a všude kolem znělo vytrvalé lomození deště, před nímž nebylo úniku. Lilo hustě a vydatně. Voda bubnovala do střech, řinula se z okapů a klokotala v odpadních strouhách. Potopa byla konečně tady.

Rheinhardt se s povzdechem otočil a pohled mu dopadl přímo na mladou ženu, která na omšelé chodbě seděla. Bylo to drobné děvče v prostých šatech se zástěrou a působilo velice neklidně. Způsob, jakým si dívka v klíně proplétala prsty, mu připomínal jeho dceru Mitzi. Když k ní Rheinhardt přistoupil, vstala.

„Klidně dál seďte, jestli chcete,“ vyzval ji.

Zavrtěla hlavou. „Děkuji mockrát, pane, ale já raději postojím.“ Hlas se jí trochu třásl.

„Smím vám položit několik otázek?“

Ústa vykroužila odpověď „ano, pane“, ale žádný zvuk se neozval.

Když se Rheinhardt dozvěděl, že se dívka jmenuje Rosa Sucherová, zeptal se: „V kolik hodin jste sem dnes dorazila?“

„Jako obyčejně, pane. V devět.“

„A slečna Löwensteinová už tou dobou bývá vzhůru?“

„Bývá, ale ne vždycky. Jak vidíte, dveře do ložnice jsou otevřené.“ Rheinhardt nevtíravě pohlédl přes chodbu tím směrem a spatřil okraj lůžka s ošuntělým přehozem. „Postel nebyla rozestlaná, tak jsem…“ Dívka se odmlčela a po tvářích se jí rozlil ruměnec.

„Přirozeně jste se domnívala, že vaše paní strávila noc mimo domov.“

„Ano, pane, přesně tak.“

„Co jste dělala potom?“

„No, šla jsem si po své práci… Jenže pak jsem zjistila, že do obývacího pokoje se nedostanu. Dveře byly zamčené a já nevěděla, co s tím. Tak jsem dál poklízela, myslela jsem, že se slečna nakonec vrátí… Ale nevrátila. A dnes je čtvrtek. Slečna mě ve čtvrtek vždycky posílá do krámu nakoupit. Věci pro hosty. Cukrovinky, květiny…“

„Pro hosty?“

„Ano, pane. Slečna Löwensteinová je proslulé médium,“ pronesla mladá žena s jistou dávkou hrdosti „Každý čtvrtek v osm hodin tady pořádá seanci.“

Rheinhardt cítil, že by se měl zatvářit obdivně.

„Je proslulá, říkáte?“

„Ano, velice. Jednou se s ní dokonce přijel poradit jeden ruský kníže, který vážil cestu až z Petrohradu.“

Liják mezitím zesílil a uvolněná okenice rámusila ještě prudčeji než předtím. Rosa Sucherová se zahleděla ke dveřím do obývacího pokoje.

„Pokračujte prosím,“ vyzval ji Rheinhardt.

„Čekala jsem celé odpoledne, a paní pořád nikde. Tak jsem si začala dělat starosti… a nakonec jsem šla do kavárny Zilbergeld.“

„V ulici Haidgasse?“

„Ano. Znám pana Zilbergelda, protože jsem u něj loni pracovala. Pověděla jsem mu, že se slečna nevrátila domů, a on na to, jestli už se to někdy stalo předtím. Já jsem mu řekla, že ne, a on mi poradil, že mám jít na policii. Tak jsem běžela na policejní stanici za rohem na Grosse Sperlgasse.“

Dívka vytáhla z rukávu kapesník a vysmrkala se. Očividně měla slzy na krajíčku.

„Děkuji vám, Roso,“ pravil Rheinhardt. „Velmi jste nám pomohla.“

Rosa udělala pukrle a znovu se posadila, přitom se pro jistotu opřela rukou o stolek z růžového dřeva.

Rheinhardt prošel chodbou a nahlížel do všech místností. Byt nebyl příliš rozlehlý: ložnice, obývací pokoj, koupelna a kuchyně, jejíž součástí byla i komora. Služebná ho přitom pozorovala: statný muž v tmavomodrém kabátu, očividně pohroužený do myšlenek. Inspektor se zarazil a nakroutil si pravou polovinu kníru do ještě ostřejší špičky. Pak se vrátil k zamčeným dveřím, poklekl k nim a nahlédl dovnitř klíčovou dírkou.

Nic však nespatřil. Místnost byla podle všeho zamčená zevnitř, takže v ní stále někdo pobýval. Dotyčný se však od příchodu Rosy Sucherové v devět hodin ráno nepohnul ani nepromluvil.

Rheinhardt zaslechl, jak po schodech přibíhá jeho pobočník Haussmann se strážníkem z Grosse Sperlgasse. O pár okamžiků později se oba vynořili na konci chodby.

„Takže?“ otázal se Rheinhardt a pomalu se vztyčil. Coby zavalitý člověk se přitom zapřel rukama o stehna, aby se mu lépe vstávalo.

Oba muži mu vyrazili vstříc, za sebou nechávali cestičku z mokrých šlápot.

„Všechny okenice jsou zavřené na petlici,“ hlásil Haussmann, „kromě jedné. To okno není v dešti moc dobře vidět… ale zdálo se mi zavřené. Obývací pokoj je zvenčí naprosto nepřístupný.“

„Nešlo by to ani ze žebříku?“

„No, kdyby měl člověk hodně dlouhý žebřík, tak ano, pane.“

Oba muži se před Rheinhardtem překotně zarazili. Přestože řádně promokli, zračilo se jim ve tváři jakési psí nadšení – potlačované vzrušení retrívra předtím, než se mu hodí klacek. Za nimi se choulila ubohá postavička Rosy Sucherové a okusovala si nehty.

„Strážníku,“ oslovil muže Rheinhardt. „Doprovodil byste slečnu Sucherovou dolů?“

„Dolů, pane?“

„Ano, dolů do vstupní chodby. Přijdu tam hned za vámi.“

„Jistě, pane,“ přikývl policista a otočil se na podpatku.

Než stačil vyrazit, položil mu Rheinhardt ruku na rameno ve snaze trochu ho umírnit. „Jemně,“ pošeptal mu. „Ta mladá dáma je rozrušená.“

Potom Rheinhardt sevření uvolnil, aby strážník mohl přistoupit k Rose Sucherové. Ten tak učinil s přehnanou opatrností pohřebního zřízence. Rheinhardt obrátil oči v sloup a otočil se k Haussmannovi.

„Myslím, že už bychom neměli ztrácet čas. Jsou to bytelné staré dveře, ale snad si s nimi poradíme.“ Haussmann smekl promáčenou čepici a začal jí kroutit, až na podlaze mezi jeho nohama vznikla loužička dešťové vody. Když byl hotov, nasadil si vyždímanou pokrývku hlavy zpátky.

„Dostanete rýmu,“ poznamenal Rheinhardt. Haussmann se na nadřízeného podíval, jako by nevěděl, co na to má říct. „Proč si ji nesundáte?“

Haussmann tedy čapku poslušně sňal a nacpal si ji do kapsy.

Postavili se každý na jednu stranu chodby.

„Připraven?“ zeptal se Rheinhardt.

„Ano, pane.“

Rozběhli se a vrhli se proti dveřím. Ozvala se dutá rána a lapání po dechu. Haussmann poodstoupil a s bolestivou grimasou si třel rameno.

„To bolí.“

„Však to přežijete,“ poznamenal Rheinhardt. Na druhém konci chodby právě strážník otvíral vstupní dveře Rose Sucherové. Na okamžik se ohlédla, ale pak se chvatně přikrčila a protáhla se policistovi pod rukou ven.

„Tak to zkusíme znovu,“ zavelel Rheinhardt.

Vrátili se na svá místa a celý postup zopakovali. Tentokrát se však po nárazu zárubeň odtrhla a dveře se s hlasitým praskotem rozletěly. Oba muži vpadli dovnitř a jen s námahou se jim povedlo udržet rovnováhu.

Rheinhardtovi několik vteřin trvalo, než jeho oči přivykly přítmí. Záclony byly zatažené a světlo chabé. Nebylo ho však ani třeba; nepříjemný zápach k potvrzení jeho nejhorších obav stačil.

„Pane na nebi…“ V zabarvení Haussmannova hlasu se mísila zbožná úcta s hrůzou.

Ocitli se ve velké místnosti s vysokým stropem zdobeným reliéfy okřídlených andílků s girlandami. Rheinhardtovu pozornost však upoutal masivní kulatý stůl, kolem nějž bylo pravidelně rozmístěno deset bytelných židlí. Uprostřed stolu stál nevkusný stříbrný svícen. Knoty byly vyhořelé a z přemrštěně zdobných ramen visely dlouhé voskové rampouchy.

Z přítmí začaly pozvolna vystupovat další obrysy, i lenoška umístěná na opačné straně pokoje. Nebyla prázdná a stín, který na ní spočíval, se vzápětí proměnil v ležící ženskou postavu.

„Haussmanne,“ vyzval podřízeného Rheinhardt. „Závěsy, prosím.“

Mladík však dál beze slova stál a jen zíral.

Rheinhardt zvýšil hlas. „Haussmanne?“

„Pane?“

„Ty závěsy, prosím,“ zopakoval inspektor.

„Ano, pane.“

Haussmann obešel stůl, ale nespouštěl přitom pohled z mrtvoly. Když odhrnul první závěs, do místnosti vniklo slabé světlo. Potom sáhl po druhém, ale Rheinhardt ho zarazil: „Ne, to stačí.“ Připadalo mu nesprávné či neuctivé odhalovat mrtvé tělo ještě víc.

Vykročil vpřed, opatrně přešel po prošlapaném perském koberci a stanul u lenošky.

Ležela na ní žena, asi třicetiletá a velice krásná. Útlá ramena se skrývala pod záplavou světlých loken. Na sobě měla šaty z modrého hedvábí – s výstřihem, který zdolával hranice dobrých mravů – a na bujném poprsí jako z alabastru jí spočívala dvojitá šňůra perel. Vypadala, jako by spala, nebýt tmavé skvrny rozlévající se přes dekolt a krve vysrážené v rozeklaných okrajích rány, jež jí roztrhla srdce.

Na její poloze bylo cosi zvláštního – téměř strojeného –, jako by někomu seděla modelem. Jedna paže spočívala volně podél těla, zatímco druhou měla úhledně položenou za hlavou.

„Pane?“

Haussmann kamsi ukazoval.

Na stole ležel list papíru. Rheinhardt k němu došel, aby si vzkaz prohlédl. Byl psán krouceným rukopisem: Bůh mi odpusť mé činy. Jisté druhy nauk jsou zakázané. Odnese mě do pekla bez naděje na vykoupení.

Zdálo se, jako by pisatelkou někdo smýkl, právě když dokončovala poslední slova. Inkoustová linka opsala oblouk a byla přetažená přes okraj na pravém dolním rohu stránky. Při bližším pohledu si Rheinhardt také povšiml, že dotyčná se v poslední větě přepsala. Rozmyslela se a vyškrtla jisté slovo před slovem mě ve větě Odnese mě do pekla.

„Sebevražda,“ mínil Haussmann.

Rheinhardt ponechal poznámku bez odpovědi. Haussmann jen pokrčil rameny a prošel kolem stolu k lenošce. „Je velice krásná.“

„Skutečně,“ souhlasil Rheinhardt. „Nápadně krásná.“

„Slečna Löwensteinová?“

„Velmi pravděpodobně. Patrně bychom měli zavolat zpátky Rosu Sucherovou, aby nám potvrdila její totožnost. Ačkoli když ji to tolik rozrušilo, tak to možná není dobrý nápad.“

„Mohlo by nám to ušetřit dost běhání, pane.“

„To je pravda. Ale dobrého policistu nedělají pouze účelná rozhodnutí, Haussmanne.“ Pobočník se zatvářil ublíženě, což Rheinhardta přimělo, aby zmírnil výtku smířlivým úsměvem. „Kromě toho,“ pokračoval, „slečna Löwensteinová čekala dnes večer hosty. Snad se mezi nimi najde nějaký muž, který nám bude ochoten pomoci.“

Ačkoli se obývací pokoj na první pohled jevil poměrně velkolepě, bližší zkoumání záhy odhalilo, že to je klamné zdání. Nátěry byly oprýskané, podlahy odřené a hnědá skvrna pod jedním z oken dávala tušit, že místnost je vlhká. U stěny se tyčil strohý mramorový krb, nad nímž viselo zdobné benátské zrcadlo. Rheinhardt měl podezření, že jde o pouhou napodobeninu. Ve výklencích po stranách krbu byly police, na nichž stálo množství rozličných věcí: levná porcelánová figurka pastýřky, prázdná mísa, dvě vázy a keramická ruka s vyznačenými hlavními čarami osudu v dlani. Opačný konec pokoje zabíral velký vyšívaný paraván. Celý prostor působil poněkud skličujícím dojmem – prožraný od molů a ošuntělý.

„Do spisu budeme potřebovat plánek celého patra – ujmete se toho, Haussmanne?“

„Ano, pane.“

„A soupis předmětů?“

„Ano, pane.“

Rheinhardt dál přejížděl pohledem po pokoji.

Déšť bičoval okenní tabulky a ve stružkách stékal po skle. Okenice venku stále tloukla do stěny. Rheinhardt příslušné okno otevřel a vyhlédl z něj ven. Do tváře se mu opřel poryv studeného vzduchu a záclony se ve větru vzduly. Dole se proudem valila voda. Inspektor se přes římsu zadíval dolů. Ulice pod ním byla velmi hluboko.

Rheinhardt upevnil uvolněnou okenici a znovu okno zavřel. Otřel si deštěm zmáčenou tvář kapesníkem, prozkoumal ve skle svůj odraz a přitom si lehce upravil knír. Když spokojeně vydechl, okenní tabulka se zamžila.

„Pane?“

Mladíkův hlas byl nepatrně napjatý – nejistý. Pokoj se otřásal pod neutuchajícím náporem nebeské kanonády.

„Ano?“

„Na tohle byste se měl radši podívat.“

Za zástěnou stála velká lakovaná skříňka zdobená japonskými postavičkami. Rheinhardt se pokusil zvednout víko, ale bylo zamčené.

„Vypáčíme ji?“

„To nebude nutné. Můžete se zeptat Rosy Sucherové, kam si její paní schovávala klíč.“

„Mám za ní vyrazit hned, pane?“

„Ne, ještě ne, Haussmanne. Pojďme se na chvilku zamyslet, ano?“

Haussmann přikývl a nasadil podle svého soudu zadumaný výraz.

Rheinhardt znovu upřel pozornost na mrtvou. Pomalu došel k pohovce a poklekl, aby si mohl prohlédnout ránu. Přitom náhodou zavadil o ženiny jemné, ale nepoddajné prsty. Pod jejich mrazivým dotekem se otřásl. Bezděky se ženě málem omluvil, ale ovládl se. Před ústy a nosem si přidržoval vlhký kapesník. Takto zblízka začínal být pach zatuchlé moči a prvních známek tělesného rozkladu velmi nepříjemný. Když se dvakrát v rychlém sledu zablesklo, zaschlá krev v okolí rány se zaleskla jako granáty.

„To není možné,“ zašeptal téměř mimoděk inspektor.

„Promiňte, pane?“

Hrom zaburácel jako spoutaný obr.

Rheinhardt se vztyčil a rozhlédl se po místnosti, zneklidněný tím, co na vlastní oči vidí.

„Pane?“ ozval se úzkostně Haussmann.

Rheinhardt přešel ke dveřím, aby se přesvědčil, zda je klíč stále v zámku. To skutečně byl – velký a černý. Inspektor se prudce otočil. Haussmann na něj tázavě hleděl.

„Co se tady podle vás stalo?“ zajímal se Rheinhardt.

Haussmann polkl. „Slečna spáchala sebevraždu, pane.“

„Dobrá. Zrekonstruujte sled událostí – povězte mi, jak to provedla.“

Haussmann se zatvářil zmateně.

„Zastřelila se, pane.“

„To jistě, ale vezměte to popořadě.“

„Musela včera večer přijít sem do pokoje – tak bych to viděl já, když si vezmete, jak je oblečená. Zamkla za sebou a usedla ke stolu, kde začala sepisovat dopis na rozloučenou. Byla očividně rozrušená, takže to po několika málo řádcích vzdala.“

„A co o těch několika řádcích soudíte?“

Haussmann přikročil ke stolu, prohlédl si vzkaz a pak pokračoval: „Jedná se o nějaký druh přiznání. Cítila, že v něčem pochybila a že by to měla napravit tím, že si vezme život.“

„Pokračujte.“

„A pak, snad po další úvaze – kdo ví – se slečna přesunula k lenošce, lehla si a prostřelila si srdce.“

„Chápu,“ podotkl Rheinhardt. Dál vyčkával.

Haussmann našpulil rty a přešel k pohovce. Prohlédl si ženino zranění a pak sjel očima po paži k ruce. Poklekl, podíval se pod gauč a pak se ozvalo:

„Pane…“

„Právě,“ poznamenal Rheinhardt. „Není tu žádná zbraň.“

„Ale být tu přece musí.“

Haussmann se vztyčil a začal prohlížet zásuvku stolu.

„Co to děláte?“ zajímal se inspektor.

„Hledám pistoli.“

„Haussmanne,“ pronesl trpělivě Rheinhardt. „Slečna Löwensteinová byla střelena do srdce. Vážně si myslíte, že by s takovým poraněním měla zaprvé čas schovávat zbraň a zadruhé se položit zpátky na lenošku?“

„Třeba se do ní zhroutila?“

Rheinhardt zavrtěl hlavou. „To bych neřekl.“

„Ale ty dveře,“ pokračoval Haussmann málem dotčeně a ukazoval na poškozenou zárubeň. „Vždyť byly zamčené zevnitř. Ta pistole tu někde musí být!“

Rheinhardt rozhrnul zbylé závěsy.

„Všechna okna byla zavřená a zajištěná. A beztak, který soudný člověk by se tudy pokoušel utéct?“

Přes provazce vody Rheinhardt rozmazaně spatřil, jak si ulicí razí cestu osamělá drožka a kočí se na kozlíku choulí pod pláštěnkou.

„V tom případě…“ spustil odhodlaně Haussmann, načež se ostýchavě usmál a nechal větu vyznít do ztracena.

„Ano? Co jste měl na jazyku?“

Pobočník jen zavrtěl hlavou. „To nic, pane, je to k smíchu.“

Rheinhardt se na mladšího kolegu zamračil.

„Tak tedy dobrá,“ uvolil se Haussmann. „Ale je to jen nápad, ano?“

„Samozřejmě.“

„Slečna Löwensteinová. Ten vzkaz…“

„Co je s ním?“

„Zakázané nauky?“

Rheinhardt zavrtěl hlavou: „Haussmanne, chcete naznačit, že tu existuje nadpřirozené vysvětlení?“

Mladý policista zvedl ruku. „Říkal jsem přece, že je to jen nápad.“

Rheinhardt se bezděčně otřásl. Vzal do ruky vzkaz slečny Löwensteinové.

Odnese mě do pekla bez naděje na vykoupení.

Přestože Rheinhardt dál nesouhlasně pomlaskával a kroutil hlavou, nedokázal při nejlepší vůli vymyslet nic lepšího než Haussmann. Z toho, co viděl, slečnu Löwensteinovou skutečně zavraždil někdo – nebo něco – se schopností procházet zdí.

3

Dveře se otevřely a nemocniční zřízenec přivezl pacientku – subjekt názorné ukázky profesora Wolfganga Grunera. Žena měla na sobě prostý bílý nemocniční oděv a byla bosa. Skláněla hlavu, takže jí dlouhé tmavé vlasy padaly do očí. Z obecenstva zhruba padesáti lékařů usazených ve stupňovitě umístěných lavicích kolem profesora Grunera se ozval vzrušený šepot.

Liebermann se s hlasitým povzdechem nahrbil a založil si ruce na hrudi.

„Maxi?“

Liebermann vzhlédl ke svému příteli a kolegovi, doktoru Stefanu Kannerovi.

„Co?“

Kanner si popotáhl manžety košile, aby mu byly vidět zlaté manžetové knoflíčky, a upravil si motýlka. Byl navoněný obzvlášť sladkou kolínskou.

„Nezačínej, Maxi.“

„Stefane, já už se na to nevydržím dál dívat.“

Začal se zvedat, ale Kanner ho chytil za ruku a stáhl ho zpátky na židli.

„Maxime!“

Liebermann zavrtěl hlavou a tiše zamumlal: „Je to celé jen divadýlko.“ Muž v lavici před nimi se ohlédl přes rameno a zpražil Liebermanna pohledem.

„Už dost,“ sykl Kanner a dloubl Liebermanna do žeber. „Nejspíš je to Grunerův přítel!“

„Gruner mé názory zná.“

„To jistě. Dokonce natolik dobře, že se tu pod tebou židle houpe den ode dne víc.“

Zřízenec zastavil rozvrzaný vozík před profesorem Grunerem. Společnými silami vyzvedli ženu na skromné pódium a zdolali s ní krátkou vzdálenost k mohutné dřevěné židli, která se podobala trůnu. Tam ženu usadili a její údy patřičně naaranžovali. Profesor jí následně vsunul pod chodidla kovovou desku. Zřízenec mezitím odklidil vozík a postavil se na stráž u dveří.

„Pánové,“ profesorův zvučný hlas se rozlehl po velké posluchárně. Šum z publika ustal, jako když utne. Bouře za okny se taktéž uklidnila a z divokého bubnování deště zbyl jen jemný šum.

Gruner byl urostlý, impozantní muž s dlouhým žíhaným plnovousem a nepoddajnou šedivějící kšticí, v níž se mu tvořily kouty. Na tváři měl setrvalý výraz lehké nespokojenosti, který mu do vysokého čela nesmazatelně vyryl svislou vrásku.

„Pánové,“ zopakoval profesor. „Dovolte, abych vám představil signoru Locatelliovou.“

Žena se zavrtěla a odhrnula si vlasy z obličeje. Podle Liebermannova soudu jí bylo kolem pětadvaceti let, a neoplývala-li přímo krásou, pak byla přinejmenším nepřehlédnutelná. Měla ostré rysy a hluboko posazené tmavé oči. Zkoumavě si prohlédla přítomné a pak pohlédla na Grunera, který jí krátce s úsměvem pokynul.

„Signora,“ pokračoval Gruner, „je manželkou italského diplomata. Přibližně před třemi či čtyřmi měsíci se u ní začaly projevovat symptomy hysterie, načež jí byla nemoc diagnostikována místním lékařem. Začala být neduživá, anorektická a nyní trpí zdánlivě totální paralýzou obou dolních končetin. Vyšetření neodhalilo žádné traumatické zranění ani onemocnění.“

Gruner se otočil ke svému pokusnému subjektu a promluvil přímo k ženě.

„Signoro. Vy nemůžete chodit, je to tak?“

Žena přitakala.

„Pardon?“ ozval se Gruner. „Obávám se, že jsem vaši odpověď neslyšel.“

Žena polkla a němčinou s lehkým přízvukem pronesla: „Ne, nemohu chodit.“

„Cítíte někdy v nohou bolesti?“

„Necítím nic. Jsou…“ Obličej se jí zkřivil utrpením. „Mrtvé.“

Gruner se obrátil zpátky k obecenstvu.

„Bohužel se v dnešní době, a zejména ve Vídni, v naší profesi projevuje zhoubná tendence vykládat hysterii psychologicky.“ Gruner pomalu otáčel hlavou, až se zastavil očima přímo na Liebermannovi. Ten nehnul ani brvou. Profesor jistě čeká, že se začne ošívat a hrbit, a proto jeho výhružný pohled hrdě opětoval, a dokonce mu přes tvář přelétl letmý úsměv. Gruner pokračoval: „Pánové, já vás velice naléhavě žádám, abyste zpochybňovali oprávněnost takovéhoto přístupu a úsudek každého, kdo jej prosazuje. Hysterie je medicínská diagnóza způsobená vrozeným oslabením nervů. Toto oslabení však může být snadno a rychle odstraněno pomocí elektroterapie.“ Gruner mávl rukou k přístroji na stole vedle signory Locatelliové. „Dnes vám předvedu instrument přivezený ze Spojených států amerických. Podle mého prvního dojmu je vyšší kvality než výrobky naší provenience.“

Liebermann Grunerovy „instrumenty“ – které si byly všechny velice podobné – důvěrně znal. Tento byl však pozoruhodný, jelikož se svou velikostí značně vymykal všemu, co dosud viděl. Gruner se přesunul ke stolu a pohladil leštěný povrch velké bedny z týkového dřeva. Potom odemkl dva mosazné zámky a opatrně nadzvedl víko, jehož vnitřek byl potažený červenou kůží s nápisem vyraženým zlatými písmeny: The Galvanic and Faradic Battery Company of Chicago, Ill. USA. Bedna obsahovala zařízení sestávající z otočných knoflíků, válců a ciferníků. Gruner vyndal dvě lesklé kovové tyčky s dřevěnými rukojeťmi, připevněné ke stroji dlouhou šňůrou.

„Pokud by někoho zajímaly technické parametry přístroje, jedná se o standardní výrobek. Je poháněn šestivoltovými bateriemi, které jsou jednak bezpečné a jednak se snadno udržují. Výstupní napětí může být upraveno posunutím jednoduchého kovového válečku, který se pohybuje po jádru indukční cívky.“

Gruner otočil spínačem a celou místností se okamžitě rozezněl hlasitý bzukot. Pak vyzval jednoho z přítomných, aby mu asistoval. Zvedl se muž ve středním věku.

„Díky, pane doktore,“ řekl Gruner. „Stoupl byste si laskavě k pacientce z druhé strany?“ Muž přešel po prkenné podlaze, vystoupil na pódium a zaujal místo po boku diplomatovy manželky.

„Signoro Locatelliová,“ pokračoval Gruner. „Směl bych vás požádat, abyste si vyhrnula šaty?“

Žena si podkasala spodní část oděvu, lem se vyhrnul a odhalil útlé kotníky a lýtka.

„Signoro,“ vybídl ji Gruner znovu, „bude nezbytné, abyste si košili vytáhla až nad kolena.“ Žena se zarděla, látku ještě více nadzvedla a ukázala nohy celé. Liebermann se odvrátil a pohrdavě přelétl pohledem kolegy, kteří se povětšinou naklonili blíž. Kanner, který jeho pohyb zaznamenal, mu uštědřil loktem další štulec a kývl směrem k probíhající ukázce.

Gruner předstoupil a přejel signoře Locatelliové po nohou kovovými tyčkami.

„Cítíte něco?“

„Ne.“

„Nic? Ani pocit šimrání?“

„Ne.“

Gruner promluvil k obecenstvu. „Teď zvýším napětí.“

Vzal obě tyčky do jedné ruky a sáhl do bedny, upravil tam pozice ciferníků a válců. Bzučivý tón se o oktávu zvýšil. Gruner se vrátil zpět k pacientce a podruhé jí přejel kovovými tyčkami po nohou. Žena se ani nepohnula a dál upírala pohled někam do zadní části místnosti. Liebermann si všiml, že se dívá na bustu jakési dávno zapomenuté lékařské autority.

„Signoro,“ podotkl Gruner. „Teď už musíte něco cítit. Snad mravenčení?“

Diplomatova manželka se ani nesnažila zachytit profesorův pohled, prostě jen dál zírala před sebe.

„Signoro?“ obořil se na ni Gruner podrážděně. „Co cítíte?“

„Cítím…“ Dotyčná se odmlčela a pak dodala: „… že je to beznadějné.“

Gruner zakroutil hlavou. „Signoro, zdržte se prosím nejasných odpovědí. Cítíte něco v nohou?“

Žena se stále nehýbala a tiše odpověděla: „Ne, necítím nic… v nohou ne,“ dodala po další odmlce.

„Dobrá tedy,“ poznamenal Gruner. Předal obě tyčky svému asistentovi a spustil ruce do elektrického přístroje. Bzukot zesílil – ozvalo se příšerné glissando stoupající do výšin, z nichž Liebermanna rozbolely uši. Potom se Gruner znovu chopil tyček.

Bylo jasné, že Gruner napětí značně zvýšil, takže atmosféra v místnosti zhoustla. I sám Liebermann teď celý výjev sledoval pozorněji, vtažen do dramatického děje ženiným prohlášením, že je to beznadějné. Cítil, že taková slova se dají vykládat mnohoznačně.

Gruner roztáhl ruce, načež po nepatrném zaváhání rýpl signoru Locatelliovou do nohou. Z ženiných úst se vydral výkřik, ne snad bolesti, ale úzkosti. Nezazněl nijak zvlášť hlasitě, Liebermannem však přesto hluboce otřásl. Připomněl mu operní vzlyk plný zoufalství a sklíčenosti. V témž okamžiku se ženina pravá noha pohnula.

„Dobře,“ řekl Gruner. Opět přiložil pacientce tyčky k nohám.

Ženiny nohy se začaly chvět.

„Postavte se, signoro.“

Třas zesílil.

„Postavte se!“ přikázal jí Gruner.

Signora Locatelliová s obličejem zkřiveným bolestí přitiskla ruce na opěrky dřevěného trůnu a chvíli nato se celá roztřesená vztyčila. Gruner poodstoupil, aby každý v obecenstvu mohl vidět a ocenit jeho úspěch. Pozvedl kovové tyčky jako trofej.

„Dívejte se, pánové. Vidíte, že subjekt stojí. Kdyby byla hysterie chorobou psychickou, pak by to, čemu teď přihlížíte, nebylo možné.“

Liebermannovi se rovnováha signory Locatelliové jevila vratká. Žena měla rozpřažené ruce, trochu jako provazochodec na laně. Nezdálo se, že by ji dosažený výsledek mile překvapil či potěšil. Namísto toho se ve zkřivené tváři zračil zmatek a strach.

„Signoro,“ oslovil ji Gruner. „Snad byste si mohla troufnout udělat krok nebo dva?“

Horní část ženina těla se kymácela, nohy jí vypovídaly poslušnost. Zdálo se, že je má přikované k podlaze.

„No tak, signoro. Jen krůček.“

Diplomatova manželka sebrala veškeré síly a s výkřikem posunula levou nohu vpřed. Přitom však definitivně ztratila rovnováhu a upadla. Asistující lékař ji chytil pod paží a jemně ji posadil zpět na židli. Signora Locatelliová se na ni zhroutila a s oroseným čelem ztěžka oddychovala.

Gruner uložil tyčky zpátky do bedny a přístroj vypnul. Bzučení vystřídalo zvláštní neprostupné ticho, přerušované jen signořiným hlasitým oddechováním.

Ozval se potlesk. Zpočátku skromný, ale pak čím dál hlasitější, jak se přidávali další a další přihlížející. Muž v lavici před Liebermannem najednou vyskočil a vykřikl: „Bravo, pane profesore!“

Liebermann se otočil ke Kannerovi a zvýšil hlas, aby aplaus přehlušil.

„Na žádnou další podobně absurdní, barbarskou a ponižující ukázku už nevkročím.“

Kanner se k příteli naklonil a přímo do ucha mu pošeptal:

„Propustí tě.“

„Budiž.“

Kanner pokrčil rameny. „Jen pak neříkej, že jsem tě nevaroval.“

4

Hlavní chodník byl vroubený sochami osmi múz a stoupal ke spodní kaskádě: obrovské kamenné lastuře podpírané skupinou tritonů a najád. Balustrády kolem schodišť po obou stranách fontány byly osazené buclatými amorety a za nimi se tyčila první ze slavných sfing vídeňského Belvederu.

„Nevyděsila tě ta bouře?“

„Nejsem dítě, Maxi. Samozřejmě že nevyděsila.“

Na zemi bylo stále mokro, a tak musel Liebermann provádět Claru mezi soustavou kaluží. Nemohl si nevšimnout, jaké má botky – drobné a elegantní.

„Ale Rachel ztropila povyk.“

„Vážně?“

„Ano, začala mi bouchat na dveře a nedala jinak, než že ji musím pustit dovnitř.“

„A pustila?“

„Samozřejmě. Řekla jsem jí, že se nemusí ničeho bát, že se bouře za chvíli přežene. Ale nebylo to k ničemu. Prostě mi vlezla do postele a přetáhla si přes hlavu peřinu.“

„A jak dlouho tak zůstala?“

„Dokud nebylo po všem.“

Když se propletli mezi kalužemi, nabídl Liebermann Claře rámě, což dívka bez váhání přijala.

„A co Rachel tak vylekalo? K čemu podle ní mělo dojít?“

„To nevím. Možná bys ji měl analyzovat. Ačkoli to by nikam nevedlo. Rachel by tě vůbec neposlouchala.“

Liebermann Claře už jednou vysvětlil, že psychoanalýza spočívá spíše v umění naslouchat než mluvit, ale popud uvést vše na pravou míru potlačil. „Pravda, ty ovšem taky ne!“

Clara se mu se smíchem vyvlékla. Pak se otočila čelem k Liebermannovi a začala kráčet pozpátku.

„Opatrně,“ nabádal ji. „Ať nezakopneš.“

„Ale kdepak. Takhle je to lepší – vychutnávám si výhled.“

Clara měla na sobě dlouhý kabát s kožešinovým límcem a vysokou kožešinovou čepici. Celá souprava podtrhovala jemnost jejích rysů. Obličejík působil na pozadí sobolí srsti pozoruhodně divokým dojmem.

Nastal ten správný okamžik?

Od setkání s otcem v hotelu Imperial myslel Liebermann jen na tuto procházku. Čekal na ni s horečnou nedočkavostí. Každá vteřina se od té doby vlekla – obzvlášť chvíle strávené na Grunerově ukázce – a minuty se měnily v nepoddajné hodiny. Větší část odpoledne hrozilo, že jeho záměry zhatí bouře, ale teď mu najednou nic nestálo v cestě.

Liebermann si odkašlal a chystal se promluvit.

„Víš, co mi dnes ráno prozradil otec?“ zeptala se Clara.

Příležitost zmizela stejně rychle, jako se objevila.

„Ne, co ti řekl?“

„Řekl, že letos v létě vyrazíme do Merana.“

„Skutečně? Na jak dlouho?“

„Na měsíc nebo dva… Myslí si, že to pomůže zmírnit Rachelino astma.“

„To bezpochyby. Tyrolský vzduch je na dýchací obtíže velice dobrý.“

Clara se zastavila, znovu se otočila a natáhla ruku, aby ji Liebermann za ni mohl uchopit.

„Byl jsi tam někdy, Maxi?“

„Ano,“ přikývl Liebermann. „Jako student jsem v Meranu pracoval. A chtěl bych ti dát jednu užitečnou radu. Vyhni se všemu, co se tváří jako léčivo – zvlášť syrovátkovému léku.“

„A to je co?“

„Místní léčebný prostředek, který mají tamní lidé ve velké oblibě. Vyrábí se z bílého vína a sraženého mléka, které se slije a dosladí cukrem.“

Clara se zašklebila.

„Br, to zní naprosto odporně.“

„Taky že je – ale místní na něj nedají dopustit. Ovšem pokud tam dorazíš v létě, mohla by ses mu vyhnout. Mám dojem, že je to sezonní delikatesa podávaná zejména na jaře.“

Z východu je ovanul chladný poryv větru, takže se bezděčně přitiskli blíž k sobě.

„Myslíš, že se tam budu nudit?“

„Možná trošičku. Ale mají tam jarmarky a trhy. A jezdí tam taková spousta Vídeňáků, že docela určitě narazíš na někoho známého…“

Detaily na barokním paláci před nimi začaly být čím dál zřetelnější. Byla to obrovská, bíle omítnutá budova rozkládající se mezi dvěma osmibokými pavilony s kupolí, což působilo dojmem, jako by si na jejich střeše rozbila tábor turecká posádka se svými zelenými stany. Byl to přirozeně architektonický záměr, připomínka velkého obléhání Vídně Turky.

Clara svírala Liebermannovu paži v ohbí lokte.

A jeho znovu napadlo, jestli nenadešel ten správný čas. Zda se má zastavit, vzít Claru do náručí a požádat ji, aby se stala jeho ženou.

„Dnes u nás byl pan Donner.“

Ze snění ho vytrhl zvuk jejího hlasu.

„Prosím?“

„Pan Donner, můj učitel klavíru.“

„No jistě… a co tě učil?“

„Hráli jsme jeden duet od Brahmse. Valčík.“

„Který?“

„To nevím, zapomněla jsem to.“

„Tak mi ho zanotuj.“

Clara se pokusila melodii zazpívat, ale vzápětí se ve sledu nahodilých změn v tónině ztratila. „Ne,“ podotkla. „Takhle to vůbec nebylo.“ Zkusila to znovu a tentokrát se jí podařilo zabroukat rytmický popěvek připomínající ukolébavku.

„To znám. Je to valčík z Opusu 39. Myslím, že číslo patnáct. Mohli bychom si ho zkusit zahrát, až se vrátíme.“

„Propánajána, jen to ne. Je moc těžký… Musím ho nejdřív nacvičit.“

Clara dál hovořila o tom, jak prožila den: o své a matčině výpravě do Blombergovy prodejny, o nákupu závěsů do obývacího pokoje a o nedostatcích nové služebné. Záležitosti Weissovic domácnosti Liebermanna zajímaly pramálo, ale s ohromným požitkem si vychutnával povědomou intonaci Clařina hlasu a její melodický smích. Nejvíc ze všeho ho však těšila její blízkost, teplo jejího těla a jemná vůně parfému.

Na jejich pomalém výstupu bylo něco hypnotického – příjemnou pravidelnost kroků doprovázelo uspokojující skřípání navlhlého štěrku pod nohama. Skoro se zdálo, jako by je jemný rytmus pomáhal přenést do jiného světa. Octli se v jakémsi bdělém spánku v krajině snů.

Liebermann se ohlédl přes rameno. Byli v celých zahradách sami; společnost jim dělaly pouze sfingy. Ostatní návštěvníky zjevně odradila nepřízeň počasí. Stanuli na vršku posledního svahu a tam se zastavili, aby si vychutnali vyhlídku.

Na úpatí kopce za sníženými zahradami s živým plotem, fontánami a sochařskou výzdobou stál spíše skromnější spodní palác.

Ještě o kus dál se městské věže, chrámy a sídla vpíjely do vyvýšeného horizontu modrých kopců. Mírný opar celé panorama zjemňoval a umocňoval neprostupné ticho. Hrdá metropole působila přízračně – téměř jako by byla podivně průhledná.

„Je to krása, viď?“ ozvala se Clara.

„Ano,“ souhlasil Liebermann. „Opravdu je to krása.“

Najednou pochopil, že jeho chvíle nadešla. V hlavě si ony repliky přeříkával celý den: poetické pasáže, čím dál působivější, které vyvrcholí dramatickým vyznáním lásky. Najednou se mu však všechna slova zdála zbytečná. Nic než vylhané projevy náklonnosti a strojená, opulentní vyumělkovanost.

„Claro,“ promluvil tiše a zřetelně. „Velice tě miluji. Vezmeš si mě?“

Uchopil její drobnou ruku v rukavičce do své a přitiskl si ji k ústům.

„Prosím, řekni ano.“

Clařin výraz se chvěl nejistotou z celé škály emocí. Nakonec jí ze rtů splynulo tiché zašeptání: „Ano, Maxime. Vezmu si tě.“

Liebermann jí jemně pozvedl bradu a na kratičký okamžik přitiskl své rty na její. Clara zavřela oči, a když ji sevřel do náruče a přitáhl si ji blíž, poddala se jeho objetí.

Když se od sebe odtrhli, usmívala se. Pohled jí však zvlhl. Vzlykla, po rozjasněné tváři jí skanula slza a po ní další a další.

Liebermann ji nikdy plakat neviděl a s obavami se na ni zadíval.

„To nic není,“ pronesla Clara. „Vážně. Jsem jen moc šťastná.“

5

Karl Überhorst hleděl na inspektora přes oválná skla stříbrného cvikru. Byl to muž menšího vzrůstu s krátkými hnědými vlasy a horní ret měl zakrytý hustým knírem. Rheinhardt si všiml, že většina malých lidí má ve zvyku kompenzovat nevysokou postavu vzpřímeným držením těla. To však neplatilo pro Überhorsta, který stál se svěšenými rameny, ohnutými zády a dopředu vystrčenou hlavou. Cosi v jeho vzezření Rheinhardtovi vzdáleně připomínalo želvu. Muži mohlo být něco přes třicet, ale kvůli shrbeným zádům a usedlému oděvu vypadal mnohem starší.

Dostavil se na místo jako druhý z „hostů“. První se objevila mladá žena jménem Natalie Hecková – přitažlivá dívka s velkýma tmavýma očima. Ta teď seděla na židli u stolku z růžového dřeva, kde předtím odpočívala Rosa Sucherová.

„Ostatní se sejdou zanedlouho,“ řekl Überhorst. „Bývají dochvilní.“

Mužíkovi se očividně do prohlížení těla nechtělo, ale Rheinhardt už déle otálet nemohl. Pohlédl na Haussmanna a nadhodil: „Odvedl byste slečnu Heckovou do salonu?“

Mladá žena vstala a upravila si nádherně vyšívaný šál. Rheinhardt si pomyslel, že takto drahý kus oděvu si vzhledem ke svému původu sotva může dovolit. Lesklé černé vlasy měla dívka umně sčesané přes jedno ucho a na druhém se jí houpala velká skleněná náušnice. Vypadala trochu jako cikánka.

„Není tam uvnitř, že ne?“ pronesla rozechvěle a ukázala prstem ke dveřím salonu.

„Není,“ opáčil Rheinhardt. „Tělo je v obývacím pokoji. Totožnost nám potvrdí pan Überhorst.“

Dívka si úlevou oddechla.

Haussmann doprovodil slečnu Heckovou do salonu, Rheinhardt si přitom s jistým uspokojením všiml, že už má v ruce připravený notýsek. Může mu svěřit předběžné vyšetřování.

„Prosím tudy,“ vyzval Rheinhardt Überhorsta.

Osvětlení obývacího pokoje se od doby, kdy zuřila bouře, příliš nezlepšilo. Obstarávala ho jediná petrolejová lampa postavená na bytelném kulatém stole. Když vešli, policejní fotograf se právě skláněl ke stativu a přehazoval si přes hlavu velkou černou plachtu. Jeho učedník, vytáhlý, zkormouceně působící výrostek, škrtl zápalkou a hořčíková páska vzápětí vzplála. Tělo bylo náhle nasvíceno ostrým, děsivým světlem, v jehož záři krvavé skvrny na modrých šatech zaplály strašlivou silou.

„No?“ ozval se Rheinhardt.

„Ano,“ potvrdil Überhorst. „Je to slečna Löwensteinová.“

„Slečna Charlotte Löwensteinová?“

„Ano.“

„Děkuji vám.“

Už tak zatuchlý vzduch ještě ztěžkl kouřem a chemickými výpary z hořící pásky.

Rheinhardt položil mužíkovi ruku na paži. Ten vypadal jako zhypnotizovaný úděsným výjevem před sebou.

„Pane Überhorste?“

Dotyčný zavrtěl hlavou a nechal se jako ospalé dítě odvést ven vyraženými dveřmi.

Když se ocitli na chodbě, vrhl se Überhorst k židli u růžového stolku. Tam se s hlavou v dlaních zhroutil. Vzápětí už se jeho tělo křečovitě otřásalo vzlyky. Rheinhardt trpělivě čekal, dokud pláč neustane.

Überhorst se narovnal, zhluboka se nadechl a sundal si cvikr. Potom vytáhl z kapsy vyžehlený kapesník, rozložil ho, osušil si oči a nakonec se hlasitě vysmrkal.

„Omlouvám se, inspektore.“

„Chápu to,“ odtušil Rheinhardt.

„Já jsem zámečník. Nikdy jsem…“ Hlas se mu uprostřed věty znovu zlomil. Überhorst si nacpal promáčený kapesník zpět do kapsy a pak se začal lehounce kymácet sem a tam. „Nemůžu tomu uvěřit,“ vypravil ze sebe po chvíli a po další dlouhé odmlce se zeptal: „Co se stalo?“

„To zatím nevíme,“ řekl Rheinhardt.

Überhorst popotáhl a kroutil přitom hlavou.

„Je to k neuvěření. K neuvěření…“

„Pane Überhorste, kdo další se má dnes večer dostavit?“

„Členové kroužku, kteří sem chodí pravidelně.“

Rheinhardt se chopil zápisníku a s připravenou tužkou čekal.

Überhorst si najednou uvědomil, že od něj inspektor očekává poněkud obšírnější odpověď.

„No jistě. Chcete jména. Měl by přijít Otto Braun, Heinrich Hölderlin s manželkou Juno, Hans Bruckmüller… a pan hrabě.“

„Hrabě?“

„Zoltán Záborszky – pochází z Uher.“

V pokoji vzplála další hořčíková páska a její nemilosrdné minerální světlo dopadlo i na chodbu.

„Pane Überhorste, jak dlouho už docházíte na setkání u slečny Löwensteinové?“

„Asi čtyři měsíce.“

„A jak jste se k jejímu kroužku připojil?“

„Náhodou. Potkali jsme se jednoho dne v Prátru a ona mě pozvala.“

Ve vstupních dveřích se vynořil strážník.

„Další dva pánové, inspektore.“

„Pusťte je dovnitř.“

Dveře se otevřely úplně a zjevil se v nich poněkud tělnatý chlapík v kabátu z velbloudí srsti. Smekl buřinku a svižným krokem zamířil chodbou k nim. Knír měl podobně jako Rheinhardt nakroucený špičkami vzhůru – snad jen trochu méně pěstěný. V patách mu kráčel další muž v okázalém, ale obnošeném oděvu, který mu dodával vzezření ošuntělého divadelního impresária.

První z příchozích se zastavil před Überhorstem.

„Karle, je to pravda? Lotte?“

Mluvil sytým basem – hlubokým a zvučným.

Überhorst přikývl a zakvílel: „Ano, je to tak. Je mrtvá.“

„Panebože!“ vykřikl muž. Potom se obrátil k Rheinhardtovi a dodal: „Omlouvám se… inspektore?“

„Rheinhardt.“

„Inspektore Rheinhardte. Jmenuji se Bruckmüller. Hans Bruckmüller.“ Svlékl si rukavici z teletiny a napřáhl ruku. Síla, s jakou mu stiskl pravici, Rheinhardta překvapila. „Ten mladý strážník dole tvrdil…“ Bruckmüller se marně pokoušel mluvit tišeji, „… že slečnu Löwensteinovou někdo zastřelil.“

„Ano,“ potvrdil mu Rheinhardt. „Je to pravda.“

„Kdy? Kdy se to stalo?“

„Včera někdy v pozdních nočních hodinách nebo dnes brzy ráno.“

„Pozoruhodné.“

Bruckmüller vyrazil chodbou k bytu.

„Pane Bruckmüllere!“ volal za ním Überhorst rozčileně.

Bruckmüller se zarazil a otočil se.

„Nechoďte tam,“ nabádal ho Überhorst. „Je to příšerné. Učiněná hrůza.“

Bruckmüller zachytil Rheinhardtův pohled.

„Chápu,“ poznamenal. Potom pokynul ke dveřím a dodal: „Pokud vám to pomůže, inspektore… Jsem ochoten…“

„Ne,“ opáčil Rheinhardt. „To nebude nutné. Totožnost už máme potvrzenou.“

Bruckmüller došel k Überhorstovi a položil mužíkovi tlustou ruku na rameno.

„Jen klid,“ poznamenal a stiskl mu je.

Überhorst sebou trhl.

Rheinhardt se otočil k druhému příchozímu, „impresáriovi“, který zůstal stát u dveří do ložnice. Přes obnošený oblek z hedvábného ponžé měl přehozený kožešinový plášť prožraný od molů. Kolem krku měl červenou hedvábnou kravatu a na vestě se mu – uvázaný na kusu černé stuhy – houpal monokl. V ruce držel vycházkovou hůl. Měl širokou tvář, která dávala tušit, že mu v žilách koluje kapka exotické krve. Povšechný dojem cizokrajnosti byl ještě podtržen orientálním knírkem, jenž mu dosahoval až k bradce. Když si ho Rheinhardt zkoumavě měřil, muž nehnul ani brvou.

„Odpusťte, inspektore!“ Chodbou se rozezněl Bruckmüllerův zvučný hlas. „Dovolte mi, abych vám představil hraběte Zoltána Záborszkého.“ Vzápětí s pocitem, že musí celou věc dovysvětlit, dodal: „Potkali jsme se až před domem.“ Zdálo se, jako by Bruckmüller chtěl důrazem na to, že nepřišli spolu, objasnit povahu jejich vztahu. Dva lidé svedení dohromady ne záměrně, nýbrž náhodou.

Hrabě lehce pokývl hlavou a zvedl hůlku, na jejímž držadle se skvěla malá zlatá jaguáří hlava s vyceněnými zuby. Potom k nim přistoupil – volným, klátivým krokem.

„Tělo je v obývacím pokoji?“ ozvalo se německy se zřetelným maďarským přízvukem.

„Ano,“ potvrdil mu Rheinhardt.

„Musím ho vidět.“

Hrabě očividně neměl v úmyslu žádat Rheinhardta o svolení. Jednoduše svižně vykročil směrem k obývacímu pokoji a inspektora si pomalu ani nevšiml. Rheinhardt měl sice sto chutí dát mu najevo, kdo je tu pánem, ale zároveň ho zajímalo, jak se podivín zachová, a tak mu vyrazil v patách. Muže obestírala vůně zatuchlých sušených květin.

Hrabě vešel vyraženými dveřmi a zastavil se u kulatého stolu. Zahleděl se do tmy, kterou náhle prořízl další hořčíkový záblesk. Z temnoty se vynořilo tělo slečny Löwensteinové.

Hraběti se rozšířilo chřípí.

„Zlo,“ zamumlal tiše. „Cítím tu zlo.“ V jeho tváři se neodráželo žádné pohnutí – byla nevyzpytatelná a bezvýrazná. Vzápětí vytáhl z kapsy u vesty drobný slonovinový křížek, políbil postavu Krista a položil ho na stůl. „Bůh nás chraň,“ zašeptal.

Oči mu těkaly ze strany na stranu, jako by hledaly ukrytého démona.

6

Hostinec – pochmurné sklepení osvětlené mihotavou září plynových lamp a plamenů z rozložitého litinového sporáku – se nacházel na dělnickém předměstí Meidlingu. Žebrák v koutě fidlal na housle a u prostředního stolu se hlasitě dohadovali tři starci. Vzduch byl ztěžklý tabákovým dýmem. U výčepu uždibovala žena se zažloutlou kůží z talíře nakrájenou okurku a žmoulala v ústech tmavý suchar.

Otto Braun si dolil do sklenky poslední kapku z lahve pálenky a prohrábl si vlasy. Měl je moc dlouhé, a tak mu neustále padaly do očí.

Jeden za staříků se rozkřikl: „Gergo! Gergo, kde sakra seš?“

Braun pohodil hlavou a polkl. Alkohol konečně začínal účinkovat a poskytoval mu příjemný pocit nezúčastněnosti.

Na schodech za výčepem se objevily vysoké boty s červeným lemováním a vzápětí i jejich majitel – statný Rusín, který zvolal: „No jo, už jdu…“ Měl na sobě volné kalhoty a umaštěnou saténovou vestičku.

„Vida, vida,“ dolehl k Braunovi hlas.

„Vás jsem tady ještě neviděla.“

Braun vzhlédl. U jeho stolu stála žena z výčepu.

„Už tu na vás nějakou chvíli koukám,“ podotkla a přisedla k němu.

„Vážně?“

„No jo. A říkám si, že tenhle chlapík potřebuje společnost.“

Než Braun stačil odpovědět, chytila žena za rukáv hostinského. „Gergo?“

„Co?“

Zvedla prázdnou lahev.

„Tady pán už má dopito.“

Hospodský přelétl pohledem od lahve k Braunovi.

„Chcete další?“

Braun si ženu přeměřil a zkoumal její tvář. Pleť měla sice nažloutlou, ale v očích jí zůstal nádech bývalé krásy.

„Jo,“ přikývl Braun. „Co by ne?“

Žena se usmála a tvář jí pokryla hustá síť vrásek.

Braun uvažoval o tom, že to patrně poněkud přehnal. Jistěže museli povolat policii. Když přecházel opuštěnou ulici, všiml si před vchodem do Lottina domu dvou strážníků v dlouhých modrých kabátech a špičatých přilbách, ozbrojených šavlemi. Sám se ukryl za opuštěný stánek a odtamtud celé dění pozoroval. Pan Bruckmüller s hrabětem přišli ve stejné chvíli a po několika otázkách byli vpuštěni dovnitř. Nedlouho po nich dorazil Hölderlin se svou protivnou manželkou. Braun jednal pudově. Bez rozmyslu se otočil a podél zdi se kradl nazpátek cestou, odkud přišel. Byla to reakce zvířete. Snad se nezachoval správně, ale koupil si tím den či dva navíc – a takový den dva mohou být občas rozhodující.

Hostinský se vrátil a uprostřed stolu s bouchnutím přistála nová lahev pálenky.

„Tak teda,“ spustila žena. „Jak se jmenuješ?“

„Felix,“ prohlásil Otto.

„Já jsem Lili.“

Otto se chopil lahve a naklonil ji nad sklenici. Nahnul ji však příliš, a tak se čirá tekutina vyřinula ven, přetekla přes okraj a vyšplíchla na poškrábanou desku stolu.

„Hele, hele,“ vyhrkla Lili a ruku mu narovnala. „Mírni se, Felixi.“

Postavila lahev zpátky na stůl, ale dlaň neodtáhla. Jeden ze starců začal hulákat něco o bitvě u Solferina a šumař náhle spustil sice falešnou, ale rozpoznatelnou cikánskou píseň. Otto vzal sklenku a nalil si její obsah do krku. Levná pálenka mu sežehla kůži v hrdle.

V tu chvíli mu na mysli živě vytanul nevítaný výjev.

Lotte. Její světlá hříva se ve světle svíček leskne jako zlato. Ze zelených očí srší hněv.

Neměl po ní chtít víc peněz, a už vůbec ji neměl uhodit. Jenže hádka se vyhrotila a ona se najednou přihnala k němu – objevila se ve dveřích a šermovala kuchyňským nožem. Otto potřásl hlavou a rukou udělal posunek, jako by se pokoušel vyhnat vzpomínku z hlavy.

„Co se děje?“ zajímala se Lili.

„Nic,“ odpověděl Otto. Otočil se po houslistovi, který byl v tmavém rohu téměř neviditelný. Z přítmí vystupovaly jen jeho mléčně bílé duhovky. Pobuda se oháněl smyčcem s hrubou neurvalostí a výsledný zvuk si svou ďábelskostí nijak nezadal se smrdutými výpary, které se kolem muže šířily.

Lili nalila další sklenici, a aniž by se obtěžovala žádat Otta o svolení, vyzunkla ji sama. Potom ho pohladila po rukávu.

„Pěkný sáčko,“ podotkla. „Samet. A jak je hezky střižený.“

Odtáhla se, aby si Otta lépe prohlédla a odhadla, jak cenné svršky má na sobě. Přestože působil poněkud neupraveně, byl to pohledný mladý muž. Dlouhá hříva a výrazná čelist mu dodávaly vzezření romantického básníka.

„Tak co teda děláš?“

Otto neodpověděl.

„Seš umělec?“

Otto si odhrnul ofinu z čela a zpocenou rukou si ji přilípl na temeno.

„Dalo by se to tak říct.“

„Jak to myslíš?“

Otto chytil Lili za ruku a dovedně jí stáhl z prstu prstýnek.

„Au!“

„Ticho,“ usadil ji. „Dívej se.“

Ukázal Lili dlaně sevřené v pěst.

„Ve který ruce ho mám?“

Lili mu s úsměvem sáhla na levačku. Otto jí ukázal, že je prázdná. Potom se dotkla pravé, která však byla prázdná zrovna tak.

„K popukání! Chci ho zpátky!“

Otto ukázal na lahev.

Lili se k ní naklonila a šeptla: „No to mě teda podrž…“ Prsten byl uvnitř – na samém dně.

„Teď to budeme muset vypít, abysme se k němu dostali,“ poznamenal Otto.

Lili se hlasitě rozřehtala. Přisunula se blíž a Otto ucítil, jak mu přejela rukou po stehně.

„Ukaž mi ještě něco,“ vybídla ho Lili. „Dělej.“

„Tak dobře,“ souhlasil Otto. Vytáhl z kapsy poslední tři mince a položil je vedle sebe. „A teď dávej dobrej pozor…“

7

Márnice působila dojmem chladné jeskyně. Několik desítek centimetrů nad tělem visela na dlouhatánském kabelu velká elektrická lampa. Široké kuželovité stínidlo vymezovalo světelný ovál, za jehož hranicí se všechno halilo do stínu.

Profesor Mathias odhrnul jedno z prostěradel a zahleděl se do tváře slečny Löwensteinové. Pleť měla bez poskvrnky a pod lampou se její vlasy leskly víc než kdy dřív. Ačkoli její rty už nebyly rudé, ale získaly zvláštní namodralý tón, byla stále nesmírně krásná. Skoro jako by ten podivný barevný nádech dodal její nepřirozené dokonalosti další rozměr. Rheinhardtovi připadala jako cizokrajná panenka.

„Odpusťte,“ promluvil Mathias. „Jakže se jmenovala?“

„A na tom záleží, pane profesore?“

Mathias si ho přes brýle změřil.

„Jistěže na tom záleží, inspektore.“

Rheinhardt pokrčil rameny.

„Jmenovala se Charlotte Löwensteinová.“

Mathias pohlédl do ženiny andělské tváře a poupravil jí kadeř. Po chvíli mlčení jí položil klouby prstů na tvář a začal pomalu přeříkávat, jako by se modlil: „Lotte! Lotte! Jediné slůvko, jen sbohem! Buď sbohem, Lotte! Navěky sbohem!“

„Goethe,“ podotkl Rheinhardt.

„Přesně tak, inspektore. Je to samozřejmě z Utrpení.“

Mathias ruku neodtáhl. Místo toho dál upřeně hleděl na mrtvou s výrazem plným soucitu.

Rheinhardt si odkašlal, poněkud vyvedený z míry profesorovou výstředností.

„Pane profesore, kdybychom snad mohli pokračovat…“

Mathias si nesouhlasně odfrkl.

„Při práci s mrtvými se naučíte nespěchat, Rheinhardte.“ Dál hleděl mrtvé do tváře a povzdechl si. U úst se mu vytvořil obláček páry. Pak se otočil k Rheinhardtovi; hlava se mu přitom zdvíhala a klesala téměř hlemýždím tempem. Krhavé oči za tlustými čočkami měl uslzené. „Jste v přítomnosti mrtvých nesvůj, Rheinhardte?“

„Mám-li se přiznat, tak ano, pane profesore.“

„Ať už je to jakkoli,“ prohlásil Mathias, „domnívám se, že i mrtví si zaslouží zdvořilé zacházení.“ S těmi slovy zakryl profesor slečně Löwensteinové obličej a dál si pod vousy mumlal repliky z Utrpení mladého Werthera: „Nechť je tvé srdce v pokoji…“

Když se Mathias konečně probral ze zamyšlení a začal jevit známky činorodosti, Rheinhardtovi se ulevilo. Profesor si vyhrnul rukávy, uvázal si zástěru a na bílý kovový vozík si rozložil nástroje svého řemesla: nože, pilky, dláta, kovové paličky a vrtačku. S jejich rozmístěním byl zjevně nespokojený, a tak začal některé předměty přesouvat. Rheinhardt neviděl pro podobné bezvýznamné úpravy žádný důvod a pojal podezření, že se z Mathiasovy strany jedná o jakýsi obskurní rituál z pověrčivosti. Po několika minutách rozmýšlení profesor pokývl hlavou a místo lehce úzkostného výrazu se mu po tváři rozlila spokojenost.

„Můžeme začít,“ prohlásil.

Uchopil do ruky velké nůžky a jal se mrtvé rozstřihovat šaty. Začal uprostřed dekoltu a pokračoval dolů k pasu. Když byl hotov, jemně zatáhl za látku, která se kvůli zaschlé krvi přilepila ke kůži. Tkanina nakonec povolila a odhalila trup a holá ňadra Charlotte Löwensteinové.

„Neměla korzet,“ podotkl Mathias.

Popotáhl prostěradla tak, aby nebylo vidět nic než kráter v srdeční krajině pokrytý zaschlou krví. Když zpod látky málem vyklouzla jedna z bradavek, Mathias látku znovu posunul, aby cudnost mrtvé uchránil.

„Omlouvám se,“ řekl mírně.

Rheinhardta Mathiasova sounáležitost s mrtvými unavovala a zároveň děsila.

Starý muž začal zlehka ohledávat okolí rány prsty. Přitom si notoval jakýsi popěvek. Rheinhardt se zaposlouchal do první sloky a uvažoval, zda ho Mathias opět zkouší. Neodolal však, nedokázal po takové návnadě neskočit.

„Schubert.“

Profesor zakončil své improvizované představení dýchavičným, nejistým tónem připomínajícím vzduch unikající ze starodávného měchu.

„Skutečně? Ta píseň mi sama vytanula na mysli. Ani nevím, co to je.“

„Je to Schubert. Putování…“

„Ale ano. Už si vzpomínám. Vy trochu zpíváte, že?“

„Trochu…“

„Takže Putování?“

„Nepochybně.“

Mathias si začal znovu broukat a dál zkoumal ránu. Vzal z vozíku lupu a sklonil se nad mrtvou, aby lépe viděl. Náhle popěvek utichl a profesor zalapal po dechu. Po chvíli ticha se ozvalo dramatické zašeptání: „Ách, ano.“

„Co je?“ zajímal se Rheinhardt.

„Byla zastřelena.“

Rheinhardt si povzdychl.

„Myslel jsem, že na tom už jsme se shodli, profesore.“

Mathias zavrtěl hlavou.

„Já jsem, Rheinhardte, vždycky byl velkým stoupencem římského úsloví festina lente. Pospíchej pomalu.“

„Víte, nemohu říct, že by mě to překvapovalo,“ utrousil Rheinhardt.

Profesor jeho břitkou poznámku ignoroval a dál beze spěchu prováděl ohledání. Zavřel jedno oko, aby pozměnil ohniskovou vzdálenost zvětšovacího skla, a pokývl. Poté prohodil spíš sám k sobě než k Rheinhardtovi: „Střela vnikla přímo do srdce z bezprostřední blízkosti. Jsou tu popáleniny od prachu a… ano, tady vidím zhmoždění ústím hlavně.“

Rheinhardt už pomalu přestával cítit prsty a zalitoval, že se na profesora Mathiase obrátil. Mathias položil lupu zpět na zvlášť určené místo na vozíku a vzal do ruky stříbrný nůž prostřední velikosti. Poté provedl hluboký řez, načež se bílá kůže slečny Löwensteinové rozestoupila s pomalou elegancí otevírající se lastury a odhalila červenou tkáň uvnitř. Rheinhardt byl sice svědkem řady pitev, ale přesto ho stále nanejvýš znepokojovaly.

„Promiňte, pane profesore,“ Rheinhardt o krok ustoupil. „Myslím, že vás nechám dělat vaši práci a půjdu.“

„Jak si přejete, inspektore,“ odtušil Mathias, očividně čím dál pohrouženější do svého úkolu.

Rheinhardt obešel pitevní stůl a vstoupil do temnoty. Za zády slyšel, jak se Mathias přehrabuje ve svém náčiní. Nejdříve zaslechl klepání a pak ostrý zvuk pily. Předpokládal, že Mathias právě odstraňuje žebro. Profesor si při práci znovu začal prozpěvovat Schubertovu skladbu. Jeho přednes tápal a leckterá nota zazněla nakřáple či nejistě. Starcův hlas i to, jak každou frázi protahoval, však prodchly Schubertův veselý nápěv čímsi nekonečně dojemným.

Jakmile Rheinhardtovy oči přivykly tmě, všiml si, že se vedle něj táhne řada čtvercových kovových dvířek. Většina komor za nimi je s velkou pravděpodobností obsazená mrtvými, pomyslel si. Zmrzlými těly.

Otočil se a znovu se zahleděl na zvláštního mužíka, který se hrbil nad tělem slečny Löwensteinové jako nějaká postava z pohádek bratří Grimmů – skřet či trpaslík. Mathiasův dech se ve zdejším studeném vzduchu srážel v páru a obestíral jasně osvětlený stůl jako jemný třpytivý opar. Rheinhardt si dýchl do sevřených dlaní a začal si je třít o sebe. Márniční chlad mu pronikal až do morku kostí.

Cestou zpět k pitevnímu stolu se inspektor zastavil u Mathiasova náčiní a snažil se nevěnovat pozornost zvuku, který mu připomínal odtrhávání stehna z pečeného kuřete.

Náhle zhaslo světlo a prostor márnice se ponořil do tmy neproniknutelné jako černá smůla.

Profesor Mathias si stále potichu broukal Schubertovu skladbu a Rheinhardt – už tak zneklidněný místní přízračnou atmosférou – si všiml, že se mu srdce rozbušilo ještě rychleji. Na mysli mu jako zvukový klam vytanula slova hraběte Záborszkého: Cítím tu zlo.

„Profesore?“ vykřikl Rheinhardt do prázdnoty.

Pobrukování ustalo.

„To nic, inspektore, to je v pořádku. Světlo obyčejně po pár minutách zase naskočí. Asi to nějak souvisí s tou dnešní bouří. Osobně jsem toho názoru, že jsme měli zůstat u petroleje.“

Něco se pohnulo a pak se ozvalo cinknutí kovu na dlaždicích. Rheinhardt ucítil, jak mu cosi dopadlo na nohu.

„Propána,“ vyhrkl Mathias. „Asi jsem shodil jeden ze svých nástrojů.“

Pak se ozvalo hlasité cvaknutí a světlo se náhle opět rozsvítilo.

„No vida,“ podotkl profesor. „Vždyť to říkám.“

Rheinhardt se podíval na zem a uviděl na podlaze u své nohy ležet skalpel. Shýbl se a zvedl ho.

„To je váš, profesore?“

„Zatím ho jen položte zpátky na vozík, ale ne k ostatním. Do sklenice ve spodní přihrádce.“ Při těch slovech vyndal Mathias z hrudníku slečny Löwensteinové velký kus krvavé hmoty. Rheinhardt chvatně odvrátil pohled a sklopil hlavu. Aby se rozptýlil, párkrát nazdařbůh převrátil čepel v ruce ve snaze zachytit na ní světelný odraz. Vtom si všiml, že na nástroji je kurzivou vyryt nápis: Hans Bruckmüller a spol.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt půvabného média.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.