Vymahatelnost práva pomocí online řešení sporů

Vymahatelnost práva pomocí online řešení sporů

Pavel Loutocký

Vzor citace:

LOUTOCKÝ, P. Vymahatelnost práva pomocí online řešení sporů. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020, 232 s..

Recenze:

Mgr. Ing. Zbyněk Loebl LL.M.

Právní stav publikace ke dni 1. 1. 2020

© JUDr. Pavel Loutocký, Ph.D., BA (Hons), 2020

ISBN 978-80-7598-752-5 (brož.)

ISBN 978-80-7598-753-2 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-754-9 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorovi

JUDr. Pavel Loutocký, Ph.D., BA (Hons) zajišťuje právní vědeckou činnost a aplikační spolupráci v rámci Centra vzdělávání, výzkumu a inovací v informačních a komunikačních technologiích (CERIT) na Fakultě informatiky Masarykovy univerzity, při přípravě a realizaci strategických projektů pro rozvoj vzdělávací a výzkumné infrastruktury v oblasti ICT, spolupráci s průmyslem a transfer technologií se zaměřením na kyberkriminalitu, kyberbezpečností a ochranu kritických informačních infrastruktur je právníkem na Fakultě informatiky Masarykovy univerzity, kde působí v rámci centra excelence zaměřujícího se na problematiku související s kyberkriminalitou, kyberbezpečností a ochranou kritických informačních infrastruktur. Je odborným pracovníkem a lektorem na Ústavu práva a technologií na Právnické fakultě Masarykovy univerzity, vyučuje také na Fakultě elektrotechniky a komunikačních technologií Vysokého učení technického v Brně. Hlavními oblastmi, kterým se věnuje kromě tématu online řešení sporů a jeho automatizace, je problematika elektronické identifikace, kyberbezpečnosti a kyberkriminality, online ochrany spotřebitele, online platforem, elektronické kontraktace, doménových jmen, ochrany duševního vlastnictví, ochrany software, elektronických dokumentů, eJustice a eGovernmentu či mezinárodních aspektů souvisejících s těmito oblastmi. Úspěšně dokončil roční studia na University of Abertay, Dundee ve Skotsku a doktorské studium na Ústavu práva a technologií na Právnické fakultě Masarykovy univerzity. V minulosti mimo jiné vedl právní oddělení Centra pro transfer technologií Masarykovy univerzity. Od roku 2012 je pravidelným členem vybraných pracovních skupin fungujících v rámci Komise OSN pro mezinárodní obchodní právo (UNCITRAL). Působí rovněž jako externí lektor na Queen Mary University of London.

Seznam použitých zkratek^1

Právní předpisy

Amendement Ragulations 2015

Alternative Dispute Resolution for Consumer Disputes (Amendement) Regulations of United Kingdom from 2015

Arbitration Act 1996

Arbitration Act of England and Wales and Northern Ireland from 1996

Brusel I bis

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

Civil Procedure (Amendment) Rules 2011

Civil Procedure (Amendment) Rules of Senior Courts of England and Wales County Courts from 2011

Competent Authorities and Information Regulations 2015

The Alternative Dispute Resolution for Consumer Disputes (Competent Authorities and Information) Regulations of United Kingdom from 2015

Consumer Rights Act 2015

Consumer Rights Act of United Kingdom from 2015

Electronic Communications Act 2000

Electronic Communications Act of United Kingdom from 2000

Financial Services Act 2000

Financial Services Act of United Kingdom from 2000

Interpretation Act 1978

Interpretation Act of United Kingdom from 1978

Listina základních práv a svobod

Usnesení č. 2/1993 Sb., usnesení předsednictva České národní rady o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součástí ústavního pořádku České republiky

Nařízení eIDAS

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 910/2014 ze dne 23. července 2014 o elektronické identifikaci a službách vytvářejících důvěru pro elektronické transakce na vnitřním trhu a o zrušení směrnice 1999/93/ES

Nařízení měnící původní nařízení o řízení o drobných nárocích

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2421 ze dne 16. prosince 2015, kterým se mění nařízení (ES) č. 861/2007, kterým se zavádí evropské řízení o drobných nárocích, a kterým se mění nařízení (ES) č. 1896/2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu

Nařízení o řešení spotřebitelských sporů on-line

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 524/2013 ze dne 21. května 2013 o řešení spotřebitelských sporů on-line a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (nařízení o řešení spotřebitelských sporů on-line)

Nařízení o řízení o drobných nárocích

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 861/2007 ze dne 11. července 2007, kterým se zavádí evropské řízení o drobných nárocích

Newyorská úmluva

Úmluva o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů, která byla uzavřena 10. 6. 1958 v New Yorku

Občanský soudní řád / o. s. ř.

Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

Občanský zákoník / obč. zák.

Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

Směrnice o alternativním řešení spotřebitelských sporů

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/11/EU ze dne 21. května 2013 o alternativním řešení spotřebitelských sporů a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (směrnice o alternativním řešení spotřebitelských sporů)

Směrnice o elektronickém obchodu

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu)

Směrnice o některých aspektech mediace

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES ze dne 21. května 2008 o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech

Smlouva o fungování Evropské unie

Konsolidované znění Smlouvy o Evropské unii a Smlouvy o fungování Evropské unie (2012/C 326/01)

Unfair Arbitration Agreements (Specified Amount) Order 1999

Unfair Arbitration Agreements (Specified Amount) Order of England and Wales and Scotland from 1999

Vzorový zákon o mezinárodní obchodní arbitráži novelizovaný v roce 2006

UNCITRAL Model Law on International Commercial Arbitration (1985) with amendments as adopted in 2006

Zákon o elektronických úkonech

Zákon č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizované konverzi dokumentů

Zákon o mediaci

Zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci a změně některých zákonů (zákon o mediaci)

Zákon o ochraně spotřebitele

Zákon č. 634/1992 Sb., zákon o ochraně spotřebitele

Zákon o rozhodčím řízení

Zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

Ostatní

ADR

Mimosoudní/alternativní řešení sporů (alternative dispute resolution)

anglický právní řád

Právní řád Anglie a Walesu (konkrétní předpisy ale mohou mít i širší geografický dopad)

ASCII

American Standard Code for Information Interchange

B2C

Business-to-consumer

Consumer attitudes towards cross-border trade

Consumer attitudes towards cross-border trade and consumer protection. European Commission. Public Opinion, Eurobarometer 397, 2015

DNS

Domain name system

Důvodová zpráva k zákonu o ochraně spotřebitele

Důvodová zpráva k zákonu č. 378/2015 Sb., kterým se mění zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

eBay

aukční dům eBay

ECC-Net

Evropské spotřebitelské centrum

EURid

EURid, sdružení správců národních domén, které spravuje doménu .eu

EU trust mark

Logo Evropské unie, které spotřebitele informuje o důvěryhodnosti vybrané služby poskytované online

General Escrow Instructions

obchodní podmínky poskytovatele Escrow.com

gTLDs

Generická doménová jména nejvyššího řádu (Generic top-level domains)

IANA

Internet Assigned Numbers Authority

ICANN

Internet Corporation for Assigned Names and Numbers

Impact Assessment

Impact Assessment on Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on Alternative Dispute Resolution for consumer disputes (Directive on consumer ADR) and Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Online Dispute Resolution for consumer disputes (Regulation on consumer ODR)

IP

IP adresa (Transmission Control Protocol / Internet Protocol address)

ISP

Poskytovatel služeb informační společnosti (Internet service provider)

LCIA Arbitration Rules

London Court of International Arbitration Rules

ODR

Online řešení sporů (online dispute resolution)

ODR platforma

Platforma pro řešení sporů online zřízená Evropskou komisí

Online Court

Iniciativa Anglie a Walesu k propojení nezávazných fází ODR a závazného soudního rozhodování

OSN

Organizace spojených národů

PayPal

společnost PayPal poskytující platební systém PayPal

PayPal Buyer Protection Policy

PayPal Buyer Protection Policy účinné pro Anglii a Wales

PayPal Seller Protection Policy

PayPal Seller Protection Policy účinné pro Anglii a Wales

PayPal User Agreement

User Agreement for PayPal Service či PayPal User Agreement účinné pro Anglii a Wales

Pravidla České advokátní komory

Pravidla pro postup pověřeného subjektu (České advokátní komory) při mimosoudním řešení spotřebitelských sporů

Pravidla České obchodní inspekce

Pravidla pro postup při Mimosoudním řešení spotřebitelských sporů (ADR)

Pravidla Kanceláře ombudsmana České asociace pojišťoven, z. ú.

Jednací řád mimosoudního řešení spotřebitelských sporů ve znění účinném od 6. 11. 2019, pravidla Kanceláře ombudsmana České asociace pojišťoven, z. ú.

Pravidla Sdružení českých spotřebitelů

Pravidla pro postup pověřeného subjektu Sdružení českých spotřebitelů při mimosoudním řešení spotřebitelských sporů

Report on the functioning of ODR platform

Report from the Commission to the European Parliament and the Council on the functioning of the European Online Dispute Resolution platform established under Regulation (EU) No 524/2013 on online dispute resolution for consumer disputes

Rozhodčí soud při HKAK

Rozhodčí soud při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky

Řád on-line Rozhodčího soudu při HKAK

Zvláštní dodatek Řádu pro rozhodčí řízení on-line (Řád on-line), Rozhodčí soud při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky

Řád Rozhodčího soudu při HKAK

Řád Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky

Subjekt alternativního/mimosoudního řešení sporů

Subjekt alternativního/mimosoudního řešení sporů definovaný směrnicí o alternativním řešení spotřebitelských sporů

UDRP

Uniform Domain-Name Dispute-Resolution Policy

UDRP Rules

Rules for Uniform Domain Name Dispute Resolution Policy

UNCITRAL

The United Nations Commission on International Trade Law

WIPO

World Intellectual Property Organization

Working Group III

Working Group III: Online dispute resolution – pracovní skupina zřízená United Nations Commission on International Trade Law

Youstice

Privátní poskytovatel ODR Youstice

Youstice Pravidla pro online řešení sporů

Pravidla pro řešení sporů online s využitím privátního poskytovatele ODR Youstice

1  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Tato monografie je zaměřena na vymahatelnost práva pomocí online mimosoudního řešení sporů. Pragmatickým důvodem pro vznik online řešení sporů (ODR) byla zejména absence adekvátních způsobů pro řešení sporů v online prostředí, jelikož státní mechanismy nedokázaly vhodně na takové spory reagovat. Postupným vývojem však ODR poskytlo nástroje, které jednak nejsou aplikovatelné jen v oblasti mimosoudního řešení sporů, jednak jejich prostřednictvím nejsou rozhodovány jen spory vznikající v online prostředí.

Monografie v úvodu vymezuje pojem ODR a jeho konkrétní specifika, jakož i nástroje kterých využívá. V další části se zaměřuje na porovnání českého právního řádu a právního řádu Anglie a Walesu vzhledem k jejich odlišným přístupům k mimosoudnímu ODR. Zde je také krátce rozebrána mezinárodní právní úprava ODR. Poté jsou podrobeni rozboru a kritice tři vybraní poskytovatelé ODR. V závěru jsou zkoumány možnosti propojení mimosoudního ODR se soudními mechanismy pro celkové zvýšení efektivity problematiky řešení sporů (nejen) v online prostředí a vznik online soudů, které vycházejí ze zkušeností z využívání ODR a aplikují nástroje a metody v rámci online mimosoudního řešení již existující a dostupné.

Hlavním cílem monografie je stanovení základních parametrů, které budou sloužit pro posouzení vhodného fungování vybraných poskytovatelů ODR. Tyto parametry by měly identifikovat podstatné složky ODR. Jejich vyhodnocení v závěru monografie by mělo posloužit jako inspirace, jak vhodně nastavit efektivní ODR systém a jakým způsobem jej konstruovat. Dílčím cílem pak je závěrečná úvaha o budoucnosti ODR v rámci soudního rozhodování a využívání online soudů.

1.
Úvod

Informační síť internet přinesla zcela nový rozsah společenských interakcí, které otevřely prostor pro předtím nerealizovatelnou šíři a variabilitu právního jednání. Jedním ze základních problémů, který se začal výrazněji projevovat s rostoucím využíváním této informační sítě, byla otázka řešení sporů a vymahatelnost práva v online prostředí.1 Tradiční soudní mechanismy v minulosti nenabídly pro toto prostředí vhodné řešení pro urovnávání sporů.2 Online řešení sporů (online dispute resolution, dále rovněž jako „ODR“) tak vzniklo jako pragmatická reakce na tuto neuspokojivou situaci. Přestože bylo ODR původně vnímáno jako alternativní (mimosoudní) řešení sporů (alternative dispute resolution, dále rovněž jako „ADR“) vzniklých v online prostředí, jeho význam a dopad se postupně rozšiřoval. V současné chvíli by mohlo být ODR považováno za komplexní nástroj pro řešení jakýchkoli sporů při využití moderních technologií. Přesto je ale ODR stále využíváno hlavně pro mimosoudní řešení online sporů a jeho potenciál není plně využit a prozkoumán; až v současné chvíli dochází k pokusům o implementaci v rámci závazného rozhodování. Tato monografie by z těchto důvodů měla přispět ke zvýšení povědomí o ODR, jeho potenciálu a o možnostech jeho využití.

V úvodních kapitolách se budeme věnovat krizi řešení sporů z důvodů absence adekvátních nástrojů zejména v online prostředí. Dále se budeme věnovat samotnému vymezení pojmu ODR, charakteristice sporů, pro které je ODR využitelné, vhodnosti propojení ODR s definiční autoritou a využitelnosti privátních donucovacích mechanismů pro zvýšení efektivity mimosoudního ODR. V závěru této úvodní části identifikujeme a představíme parametry, které jsou považovány za zásadní pro vhodné nastavení mimosoudního ODR. Tyto parametry byly autorem určeny především na základě teoretické části. Měly by dostatečně charakterizovat jednotlivé složky ODR, v průběhu výzkumu pak autor počítá s tím, že některé z nich budou hrát významnější roli pro efektivitu ODR, některé budou méně podstatné. Vybrané parametry si kladou za cíl být originálním přínosem v rámci výzkumu a deskripce ODR v této monografii. Takové parametry budeme v průběhu této monografie dále analyzovat na konkrétních příkladech. V závěru je pak vyhodnotíme v souvislosti s vhodným nastavením mimosoudního ODR a nastíníme, které parametry a jak je nutno je brát v potaz, aby mohl poskytovatel nabídnout vhodný ODR systém.

V následující části porovnáme dva vybrané právní řády (právní řád České republiky a právní řád Anglie a Walesu) a zaměříme se na vybrané právní otázky v souvislosti s možností využití mimosoudního ODR. Právní řád Anglie a Walesu (dále také jako „anglický právní řád“) uvádíme zejména z toho důvodu, že byl na nástup moderních technologií a jejich použití při řešení sporů mimosoudně vhodněji připraven (na rozdíl od toho českého) a tradice řešit spory mimosoudně je obecně v rámci dané právní kultury (na rozdíl od českého prostředí) dlouhodobá a poměrně robustně zakotvená.3 Stavíme tak vedle sebe dva právní řády, které se svým přístupem obecně k problematice hledání alternativ k soudnímu řešení sporů staví odlišně. Anglický právní řád vybíráme rovněž z toho důvodu, že v následující části monografie bude rozebírán unijní režim pro mimosoudní řešení spotřebitelských sporů online, ale také vzhledem k jeho rozdílnosti oproti kontinentálnímu právu. To nám umožní dále porovnat českou a anglickou implementaci v souvislosti s unijním právem (právem Evropské unie). V závěru pak učiníme krátký exkurz do mezinárodněprávní problematiky.

Další kapitola bude analyzovat tři vybrané ODR systémy. Ty jsou vybrány tak, aby vhodně ilustrovaly rozdílné nastavení ODR. Budeme se zabývat jedním právem zakotveným systémem a dvěma privátními ODR systémy. Budou tak představeny případové studie^4 tří vybraných poskytovatelů, kteří nabízejí mimosoudní mechanismy pro ODR. Tito poskytovatelé byli vybráni proto, že dle názoru autora v současné chvíli nejlépe reprezentují existující ODR, charakterizují rozdílný přístup a poskytují možnost pro zobecnění odlišného uchopení problematiky. Jedná se o jednoho ODR poskytovatele zřízeného na základě právní úpravy (unijní režim ODR) a o dva privátní poskytovatele ODR (řešení sporů v oblasti generických doménových jmen nejvyššího řádu^5 a řešení sporů v oblasti obchodování v aukčním domě eBay). Tato kapitola je tak postavena na principu nejodlišnějších případů v rámci případových studií, které však pojí dohromady zkoumání vhodného, či naopak nevhodného přístupu k ODR.6 K uchopení ODR lze totiž přistupovat různě (zvolit různé konstrukce rozhodovacího systému), nalézt vzájemnou vhodnou kombinaci všech stanovených parametrů však není jednoduché. Dané systémy jsou z toho důvodu vybrány jako dostatečně různorodé, co se týče přístupu ke zkoumanému, a zahrnují různou kombinaci jednotlivých parametrů (pokrývají tak možné přístupy k tomu, jakým způsobem lze uchopit ODR). V závěru každé dílčí části pak budou zhodnoceny parametry identifikované v úvodní části této monografie a analyzováno to, jestli je daný přístup k řešení sporů vhodný, či nikoli.

V poslední části monografie se zamyslíme nad tím, jakým směrem by se mělo ODR vyvíjet dále a jakým způsobem by měly být nástroje poskytované ODR využity v rámci soudních rozhodovacích mechanismů. Účelem tak bude odhalit další potenciál ODR využitelný pro nápravu nedostatečné efektivity soudního rozhodování (a to nejen u sporů vzniklých v online prostředí) a prezentovat šíři aplikace nástrojů používaných v rámci ODR i ve spojitosti se zaměřením na nově vznikající fenomén – online soudy.

V samotném závěru provedeme syntézu získaných poznatků a na základě vybraných parametrů budeme formulovat konkrétní doporučení pro to, jakým způsobem přistupovat k nastavení funkčního mimosoudního ODR systému. Právě toto vyhodnocení autor považuje za originální přínos výzkumu a na základě jeho reflexe by tak mohlo dojít k posouzení vhodného nastavení ODR systému.

1.1
Cíle monografie

Hlavním cílem monografie je vyhodnotit jednotlivé stanovené parametry, které autor považuje za zásadní pro vhodné fungování mimosoudního ODR, a v rámci nich pak posoudit, jaké je jejich ideální nastavení, aby ODR poskytovalo efektivní nástroj pro řešení sporů. Přestože pojem ODR není přesně vymezen, jedná se primárně o způsob řešení sporů, který vhodně reaguje na technologické výzvy a svými nástroji adekvátně přistupuje k online charakteru sporů. V této knize tak autor identifikuje jednotlivé parametry související s ODR, které budou zhodnoceny v rámci čtyř vybraných ODR poskytovatelů. Dále budou rozebrány jednotlivé složky fungujícího ODR a kombinace vhodných nebo naopak nevhodných přístupů k němu. Jelikož ale ODR nelze brát jen jako nástroj pro ADR, v samotném závěru se budeme zabývat rovněž tím, jakým způsobem ODR může ovlivnit soudní rozhodování a jak s ním může být do budoucna pro zvýšení obecné efektivity rozhodování propojeno.

Pro přehlednost a snazší orientaci pak budou u každé kapitoly či v případě uzavření logického tematického celku shrnuty základní poznatky v dílčích závěrech.

1  Za online prostředí tak v této monografii považujeme právě globální informační síť internet.

2  CORTÉS, Pablo, DE LA ROSA, Esteban. Building a global redress system for low-value cross-border disputes. International & Comparative Law Quaterly, 2013, roč. 62, č. 2, s. 407-440. ISSN 00205893. S. 408, nebo CORTÉS, Pablo. The Consumer Arbitration Conundrum: A Matter of Statutory Interpretation or Time for Reform? In: CORTÉS, Pablo. The New Regulatory Framework for Consumer Dispute Resolution. Oxford: Oxford University Press, 2017, s. 65-77. ISBN 9780198766353. S. 73.

3  CORTÉS, Pablo. Online Dispute Resolution for Consumers in the European Union. Oxon: Routldge, 2011, 288 s. ISBN 9780415562072. S. 54.

4  Obecně k tomuto více viz například GERRING, John. What Is a Case Study and What Is It Good for? American Political Science Review, 2004, roč. 98, č. 2, s. 341-352. ISSN 00030554. S. 342 a násl.

5  V tomto případě se autor zabývá řešením sporů o generická doménová jména nejvyššího řádu. Konkrétně toto řízení autor vybral vzhledem k tomu, že jako první dané řešení sporů představilo a inspirovalo (přímo ovlivnilo) tvorbu obdobných rozhodovacích systémů. Jako poskytovatele řešení sporů je pak vybrán World Intellectual Property Organization (dále jen jako „WIPO“), jelikož ta dle názoru autora poskytuje nejvíce informací ohledně celého systému fungování rozhodování.

6  K této konkrétní metodě pak více viz KOSAŘ, David, PETROV, Jan. Jak vybrat „případy“ do případové studie a pracovat s nimi v právu: poznatky z výzkumu na pomezí práva a politologie. Jurisprudence, 2016, roč. 25, č. 6, s. 21-30. ISSN 18023843. S. 27 a násl.

2.
Problém s řešením sporů na internetu a vymahatelností práva

Náležitá organizace společenských vztahů by měla mít za následek zvyšování informovanosti ve společnosti.1 Online prostředí tento kýžený požadavek informační společnosti^2 s určitostí nabízí a poskytuje jí prostor k rychlému a efektivnímu šíření informací^3 s minimálními transakčními náklady.4 Stále více procesů tak v soudobé společnosti bezpochyby podléhá virtualizaci.

Lévy popisuje, že pojem virtualizace/virtuality bývá nevhodně vnímán jako něco neexistujícího, nereálného. Takový přístup je chybný, když „ve filosofickém pojetí je virtuální to, co existuje jen jako síla, a ne jako skutek, je to pole sil a problémů, které má sklon k řešení aktualizací.“5 „Reálno“ je nadřazeným pojmem, který v sobě obsahuje virtuálno a aktuálno. Aktuální je pak to, co se odehrává kolem nás v reálném čase a na daném místě. Z pohledu technologického (který navazuje na pohled filozofický) je na virtuálno možno pohlížet jako na deteritorializaci informace (informace se nachází „někde“ v kyberprostoru); dochází tedy ke zpřetrhání vazeb na lokalitu, ale i na čas. Fenomén virtualizace informačního procesu probíhá v mnoha kontextech, právo nevyjímaje. Virtualizaci ale nelze brát tak, že dochází ke změně podstaty jevů, mění se jen jejich vnější projevy.6 Není tak podstatou zásadním způsobem měnit směr působení právní regulace samotné, je ovšem nutno náležitě reflektovat nové směry, na které fenomén virtualizace dopadá.7 Většina jevů pro internet charakteristická tak není nová.

Mnohdy je nicméně obtížné v otázkách souvisejících s technologickými výzvami v právu nalézt vhodnou pozitivně právní úpravu, jelikož mohou být související prameny práva rozporné, neodpovídající sledovanému účelu či zcela absentující.8 Je nutné si ale uvědomit, že „mění-li se […] na základě specifických znaků charakteristických pro informační a komunikační technologie, respektive pro informační síť, způsob, kterým se virtualizované instituty používají, znamená to pouze změnu v přístupu k jejich formálním znakům.“9 Jedním ze smyslů moderních technologií je každopádně snaha zefektivnit výměnu informací. Je tak poměrně logické, že se jejich výhod snažíme využít a aplikovat je i na řešení sporů,10 kterému se věnuje tato monografie.

Faktem je, že zrychlený technologický vývoj vede k relativně rychlému zastarávání právních předpisů a s tím mnohdy i k problematické vymahatelnosti. Právo by se jako dynamický systém mělo vyvíjet v závislosti na společnosti. Jeho vývoj by ale neměl předbíhat faktický vývoj a regulatorně tak předpovídat. Právo by mělo reagovat a posteriori a daný vývoj (technologii) podporovat, případně jen usměrnit, nikoli v zárodku omezit či zadusit.11

Další výzvou je pak delokalizovaný charakter internetu. Pro něj je charakteristické, že odstranění prostorových bariér v kombinaci s vysokou úrovní online interakce vytváří mezi těmi, kteří jsou elektronicky propojeni, pocit, že jsou na stejném místě, i když jsou fyzicky odděleni velkými vzdálenostmi.12 Moderní technologie totiž umožňují zkracovat vzdálenost mezi jednotlivými stranami, respektive ji totálně eliminovat.13 Delokalizovaná povaha internetu znamená, že zúčastněné strany nacházející se na různých místech^14 využívají nástroje specifické právě pro toto prostředí. S tím souvisí problematické faktické vynucení práva, které má zásadní důležitost pro nezbytné fungování a organizaci společnosti. V daném případě tak lze uvést, že je obtížné nalézt moc (tedy v souvislosti s dílem Thomase Hobbese onoho Leviathana), která by zajišťovala vynucování stanovených pravidel,15 jelikož stát není mnohdy schopen této povinnosti v prostředí internetu z mnoha důvodů dostát.

Obecná snaha o zefektivnění rozhodování se však netýká jen online prostředí, jak by mohlo výše řečené evokovat. Měla by se dle názoru autora týkat obecně jakéhokoli způsobu řešení sporů bez užšího zaměření. Právě na potenciál řešení sporů s využitím moderních technologií se tato monografie zaměří. Primárně bude pojednáno o mimosoudních systémech, kde je komplexní napojení na online prostředí v mnohém jednodušší a již nyní ve vybraných oblastech funkční. Přesto je však třeba hledat i možnosti dalšího propojení se státem poskytovanými způsoby rozhodování sporů a nezaměřovat se pak čistě jen na prostředí internetu.

2.1
Alternativní mechanismy jako pragmatický přístup k řešení sporů v online prostředí

Přestože úvahy o nutnosti řešení sporů na internetu se datují již k jeho vzniku, právní regulace tomuto obecně nevěnovala v minulosti dostatek pozornosti, pokud vůbec nějakou. Mechanismy ze strany států tak nebyly schopny naplnit požadavky pro toto prostředí.16 Jeden z pohledů na právo jako takové zdůrazňuje, že se jedná o nástroj k prosazení síly v souvislosti s kontrolou společnosti – právo je tak Llewellynem dáno do přímé souvislosti s nutností řešit spory.17 Tato podstatná složka fungujících právních systémů (tedy řešení sporů, ale rovněž i jeho vymáhání) však byla v minulosti a částečně stále je i v současné době státy ignorována.

V souvislosti se snižující se efektivitou práva a schopností řešit vzniklé spory (nejen v prostředí internetu) je nutno uvést pojem vanishing trial,18 který je zejména v americkém právním prostředí zmiňován v souvislosti s tím, že justice obecně nedokáže reagovat na vzrůstající počet sporů a uspokojivě je řešit, a to rovněž v souvislosti s bující legislativou. Ve Spojených státech amerických tak bylo v roce 1962 ochotno jít k soudu 11,2 % obyvatelstva, v roce 2002 díky různorodým překážkám už jen 1,8 % obyvatelstva.19 Kaufmann-Kohler a Katsh uvádí, že pro potřeby online prostředí jsou tradiční systémy řešení sporů většinou velmi špatně vybaveny k tomu, aby poskytly účinnou nápravu.20 Je tomu zejména proto, že příslušný soud může být umístěn příliš daleko, může být příliš nákladný vzhledem k hodnotě sporu nebo je prostě příliš pomalý.21 Galanter pak jako další z důvodů uvádí přílišnou komplikovanost soudního řízení vzhledem k charakteru sporu.22 Rule obecně hovoří zejména v případě snahy řešit online spory v rámci soudního systému o nevýhodné triádě – náklady, čas a frustrace. Vyvozuje, že je mnohdy pro některého z účastníků jednodušší spor prostě neřešit a strpět zásah do svých práv.23 V případě přítomnosti mezinárodního prvku^24 pak může navíc dojít ke komplikacím s uznáním a vykonatelností rozhodnutí. Rovněž nelze zanedbat fakt, že vedení sporu pro účastníky nemusí být mnohdy komfortní.

Všechny tyto aspekty postupně poskytly prostor pro využití alternativních mechanismů ke klasickému soudnímu řízení,25 jak spor pokud možno efektivně vyřešit (nebo poskytnout alespoň „nějaké“ řešení). Tyto mechanismy mají potenciál k tomu, aby nabídly vhodné řešení pro spory různého charakteru, které se nicméně mnohdy (ale nikoli vždy) vyznačují jistou jednoduchostí tím, že se opakují nebo mají nízkou hodnotu.26 Toto omezení však zejména v souvislosti s rozvíjející se aplikací moderních technologií obecně do rozhodování sporů postupně ale mizí.

Nelze se ale spokojit s anarchistickou organizací internetu^27 a ponechat jej tak zcela mimo regulaci státní moci („sám sobě“ a privátním aktérům),28 ale spíše hledat možné (a v současnosti již dostupné) adekvátní mechanismy, pomocí kterých lze zajistit právní efektivitu, vhodné řešení sporů a jejich vymáhání.29 Polčák k tomu uvádí, že se nelze přitom zbavit práva jako mechanismu organizace společnosti. Namísto tradičních mechanismů je pak potřeba zaměřit pozornost na takové prostředky a nástroje, které budou odpovídat virtualizovaným aspektům^30 působnosti práva.31 Pokud tedy stát sám není schopen vynutit právo v daném prostředí, je nutné hledat adekvátní alternativní mechanismy, které by byly schopny takovou roli za něj (alespoň dočasně či částečně) převzít (a případně stát zpětně inspirovat, co se týče volby vhodného přístupu k danému).32

Jedním z takových alternativních nástrojů je ODR. To k řešení sporů mnohdy využívá stejné prostředí, ve kterém došlo k uzavření smlouvy (respektive ke vzniku sporu).33 ODR se tak pragmaticky jeví jako vhodný nástroj pro řešení sporů v online prostředí, což se již prakticky projevilo zejména v případě řešení sporů, které se zpravidla opakují, jejich hodnota je nižší, je jich velký počet a jejich podstata je jednoduchá/jednodušší.34 Takové spory však nejsou jediné, u kterých ODR prokázalo svou efektivitu.35 ODR se projevilo jako účinné i u složitějších sporů, například v oblasti problematiky týkající se doménových jmen.36 Tyto spory jsou mnohdy přeshraniční a tradiční soudní mechanismy svou komplikovaností, nákladností a rovněž často i neodborností neodpovídají požadavkům kladeným na jejich řešení.37

Hlavním pragmatickým důvodem pro vznik a rozvoj ODR tak byla absence adekvátních mechanismů pro řešení specifických sporů. Nelze se ale spokojit s tím, že ODR je schopno řešit jen spory nízké hodnoty či spory o doménová jména. Jeho využitelnost je mnohem vyšší a v současnosti stále neprobádaná. I to je důvod, proč se odborná literatura vyhýbá přesnějšímu vymezení sporů, u kterých může ODR poskytnout řešení a omezuje se buď na takové spory, kde již byla efektivita ODR prokázána, nebo naopak jen naznačuje potenciální oblasti, kde by se dalo metod ODR využít.38 Spíše se tak omezuje na výčet možností a metod, které ODR poskytuje a charakterizaci sporů ponechává otevřenou.

Patrné je, že kvůli enormnímu zrychlení vývoje technologií je obecně snaha o regulaci relativně méně dynamická zejména v online prostředí. To tak částečně začalo podléhat samoregulaci zvlášť v případě soukromoprávních vztahů.39 ODR je tak díky využívání specifických online nástrojů schopno poskytnout mnohem větší pohotovost při výměně a zpracování informací, a tedy obecně vyšší rychlost, a tedy snížení nákladů při rozhodování sporu.40 To je dáno zejména tím, že náklady (jak finanční, tak i časové) na vedení soudního sporu by často několikanásobně převyšovaly samotnou hodnotu předmětu sporu.41 Výše nákladů na řešení sporu v rámci soudního řízení pak ještě vzrůstá v případě, že jde o spory s mezinárodním prvkem. Je tedy nutno počítat se zvyšující se vzdáleností mezi stranami, nutností právního zastoupení či překladu. Hlavní rolí ODR by tak mělo být to, že stranám nabídne vhodný nástroj pro efektivní řešení sporů, které je pro ně finančně a časově výhodnější.42 Jeho sekundární rolí je pak podpora důvěry zejména v online prostředí.43

Využití moderních technologií je zásadní pro to, aby bylo řešení sporů snazší. Právě informační technologie by tomu měly s jistotou napomoci, a to zejména v informační společnosti. Nejedná se jen o využití komunikačních nástrojů mezi stranami, ale i o další zpracovávání informací včetně asistenčních systémů, které mohou automatizovat některé aspekty rozhodování sporů. Pokud je ODR systém vhodně nastaven, může prostřednictvím moderních technologií přispět ke kvalitě samotného rozhodování.

ODR je také zpravidla méně stresující než soudní řízení, a má tak potenciál zvýšit přístup ke spravedlnosti.44 Tyto vlastnosti jsou v případě jednodušších sporů zásadní. Jsou velmi podstatné i pro spory, které vznikly v online prostředí a je nevhodné u nich využít soudních mechanismů, ať již z důvodu požadavku na rychlost či v souvislosti s jurisdikčními problémy (to je příklad sporů o doménová jména). Ve výše uvedených případech je tedy nevhodné, neekonomické a mnohdy i nemožné využít soudního řešení sporů.45

Jedním z cílů ODR by měla být podpora důvěry v online prostředí, jelikož je ODR mnohdy jediné dostupné řešení a také využívá nástrojů a postupů pro internet charakteristických a typických. Začlenění ODR do služeb, v rámci kterých je poskytováno například elektronické obchodování,46 je jedním z důležitých kroků, které by měly zvýšit důvěru uživatelů.47 Ebner k tomu dodává, že budoucí vývoj internetu je zejména z finančního hlediska velmi závislý na úspěchu elektronického obchodování.48 To je pak naprosto závislé na důvěře snad více než na jakémkoli jiném prvku.49 Samozřejmě ale vždy záleží na kvalitách samotného poskytovatele ODR^50 a rovněž na důvěře mezi zúčastněnými stranami.51

Zkušenosti nabyté při využívání ODR mohou být dále aplikovatelné při elektronizaci rozhodování garantovaného státem. Rovněž by mohlo v zájmu celkového zvýšení efektivity dojít k propojení různých fází rozhodování. Již dostupné elektronické asistenční systémy, které pomáhají nejen s výměnou informací,52 ale i s jejich tříděním či sestavením, by tak mohly být příkladem, jakým způsobem dále postupovat při elektronizaci řešení sporů v rámci státní moci.53 Při využitelnosti elektronických nástrojů v rámci elektronické justice je ale stále vhodné zůstat jistým způsobem střízlivý. Reiling uvádí,54 že i bez použití sofistikovaných elektronických nástrojů pro výměnu či správu informací lze soudní spor rozhodnout (i když v delším časovém horizontu a za zvýšených nákladů). Elektronická správa souborů či další zpracovávání informací tak není absolutní (a jedinou) podmínkou pro poskytnutí lepšího rozhodnutí.55 Jistá obezřetnost v tomto ohledu je tak namístě. Je ale nepochybné, že se nelze ztotožnit s tím, že by nemělo být moderních technologií při (jakémkoli) rozhodování sporu využito a deficit justice v této oblasti by měl být jakkoli tolerován, čehož jsou důkazem v současnosti postupně vznikající online soudy, o kterých je pojednáno v závěrečné kapitole této monografie. Vždy se tak musíme bavit o nutnosti rozhodovat spory objektivně a racionálně, tedy o nutnosti poskytnout vhodné a dostupné nástroje.56

Již od počátku vzniku ODR byl jeho dopad na monopol státu při řešení sporů zejména v online prostředí problematický.57 Je tak nutno klást si otázku, jestli by se měly státy dobrovolně vzdávat vyřešení daného sporu, ponechat jej mimo režim státního dosahu (a tedy tolerovat alternativní řešení),58 nebo by měly naopak poskytnout obdobné mechanismy, a tak řešení sporů ponechat pod svou kontrolou. Tuto situaci částečně diskutovali Benyekhlef a Gélinas, kteří dospěli k názoru, že je takovýto zásah do státní moci nutno tolerovat (i v souvislosti s tím, že historicky alternativní mechanismy pro řešení sporu již dávno existovaly).59

„V současnosti jsme daleko od okamžiku, kdy je možno právní postih [ve smyslu soudního řízení – pozn. autora] považovat za jediný způsob, jak zaručit práva a poskytnout dostatečnou jistotu a předvídatelnost. Dříve byly alternativní metody řešení sporů považovány za podezřelé. Tvrdilo se, že nabízí levnou spravedlnost a nezdravou soutěž pro veřejný právní systém. Tento koncept je nicméně zastaralý. Před několika lety jsme vstoupili do období, kdy je pro spor často charakteristická rozmanitost fór, je umožněno více postupů a široká škála přístupů k řešení daného problému [...] Nové alternativní formy řešení sporů jsou nyní stejně uznávané a legitimní jako tradiční spravedlnost.“60

Monopol státní moci pro řešení sporů tak lze považovat (minimálně částečně) za překonaný. Státní mechanismy by nicméně neměly rezignovat na poskytnutí řešení i pro spory, kterými nebyly schopny se zabývat. Měly by reagovat poskytováním adekvátního řešení využívajícího obdobné mechanismy jako ODR tak, aby odůvodnily svou existenci a mohly stále naplňovat jeden z jejich primárních úkolů – tedy řešit spory a vymáhat rozhodnutí. ODR by nemělo být bráno nutně jako jediná možnost pro řešení konkrétních sporů, ale jako alternativa (nástroj), kterou se lze při nastavování konkrétního soudního řešení inspirovat. Nelze se proto ztotožnit s názorem Vermeyse a Benyekhlefa,61 kteří ODR považují za konkurující tradičním soudním mechanismům. Přestože se ODR primárně vyvinulo jako reakce na neuspokojivé řešení sporů na internetu, jeho dopad by neměl být omezován jen na toto prostředí; ODR by mělo přispět ke zvýšení efektivity rozhodování jakýchkoli sporů prostřednictvím internetu a moderních technologií obecně. To ostatně potvrzuje i to, že ODR je v současné chvíli chápáno stále více jako termín pro nástroje využívající moderní technologie než jako způsob řešení sporů.

ODR tak primárně reaguje na nedostupnost adekvátních mechanismů pro řešení určitých sporů na internetu. Jeho vznik byl pragmatickou odpovědí na absenci odpovídajících mechanismů, které by poskytla státní moc a snažila se tak o zajištění přístupu ke spravedlnosti. Právě tento deficit se tak snaží ODR zmírnit s pomocí moderních technologií. Omezuje tím náklady na vedení sporu a zrychluje celý proces. Tím, že jsou pak spory reálně řešeny, je podporována i důvěra v online prostředí (ale nejen v něm). Sekundárním efektem ODR je možnost využití konkrétních nástrojů i pro rozhodování jiných sporů, něž těch, které jsou řešeny v online prostředí. Těchto nástrojů je možné využít dále při elektronizaci rozhodování zaštiťovaného státní mocí.

1  Dle Wienera je právě informace protikladem entropie (rozpadu). WIENER, Norbert. Kybernetika neboli řízení a sdělování v živých organismech a strojích. Praha: Státní nakladatelství technické literatury, 1960, 149 s.

2  Za informační společnost je nicméně nutno považovat každou společnost, jelikož právě informace jí zajišťuje přežití a další rozvoj. K pojmu informační společnosti a její organizovanosti viz POLČÁK, Radim. Internet a proměny práva. Praha: Auditorium, 2012, 388 s. ISBN 9788087284223. S. 274 a násl.

3  „Jestliže chápeme život jako informaci, pak samozřejmě musíme brát v úvahu entropii, tedy pozvolné vyhasínání informace. Nejsme ale odsouzeni s rukama v kapsách přihlížet tomu, jak informace hasne. Učíme se ji udržovat, podporovat, zálohovat. I kdyby se člověk proměnil v hroudu shnilého masa, informace v něm ještě pořád jsou a musí existovat reversní proces, který umožní se k nim dostat zpátky.“ NEFF, Ondřej. Hvězda mého života. Praha: Nakladatelství Plus, 2010, 368 s. ISBN 9788025900253. S. 58.

4  K pojmu informace a jejímu vadnému vnímání jako statického (neměnného) fenoménu, respektive chápání informace jako nekontextuální (na rozdíl od dat) viz POLČÁK, Radim. Informace a data v právu. Revue pro právo a technologie, 2016, roč. 7, č. 13, s. 67-91. ISSN 18045383. S. 77 a násl. V rámci této monografie je nicméně obtížné informace od dat striktně odlišovat – typicky pak v souvislosti s činností online platforem (například strany si vyměňují informace v souvislosti se sporem, ale platforma zpracovává data související se sporem). Z toho důvodu budeme dále používat souhrnně pojmu „informace“.

5  LÉVY, Pierre. Kyberkultura. Praha: Karolinum, 2000, 230 s. ISBN 8024601095. S. 44-45.

6  POLČÁK, Radim. Informace a data v právu. Revue pro právo a technologie, 2016, roč. 7, č. 13, s. 67-91. ISSN 18045383. S. 73.

7  Ibidem.

8  POLČÁK, Radim. Internet a proměny práva. Praha: Auditorium, 2012, 388 s. ISBN 9788087284223. S. 85.

9  POLČÁK, Radim. Informace a data v právu. Revue pro právo a technologie, 2016, roč. 7, č. 13, s. 67-91. ISSN 18045383. S. 74.

10  V rámci této monografie pak není chápáno řešení sporů jako závazné či institucionalizované rozhodování. Tímto pojmem je sledováno spíše urovnání sporu „jakýmkoli“ způsobem, tedy i smírně. V některých případech tak bude napojení a provázání s konkrétní právní úpravou užší, někdy (a to zejména v rámci úvodních fází vedoucích k urovnání sporu) pak více vzdálené.

11  K tomu obdobně ŠÍN, Zbyněk. Tvorba práva. Pravidla, metodika, technika. 2. vydání. Praha: Nakladatelství C. H. Beck, 2009, 200 s. ISBN 9788074001628. S. 9.

12  KATSH, Ethan. Law in a Digital World: Computer Networks and Cyberspace. Villanova Law Review, 1993, roč. 38, č. 2, s. 403-486. ISSN 00426229. S. 415.

13  „Kyberprostor není jedním místem. Je to mnoho míst. A charakter těchto mnoha míst se liší zásadními způsoby. Tyto rozdíly jsou způsobeny zčásti rozdíly mezi lidmi, kteří tyto oblasti obydlují, ale demografie sama o sobě nevysvětlí všechny rozdíly. Děje se tu ještě něco jiného.“ LESSIG, Lawrence. Code version 2.0. New York: Basic Books, 2006, 410 s. ISBN 9780465039146. S. 84.

14  „Zatímco je tedy v dopisní či telefonické komunikaci stále zohledněn kvantitativní aspekt místa nebo typu použité komunikační technologie, při komunikaci prostřednictvím služeb internetu je lhostejné, kudy komunikační spojení prochází, jakým prostředkem je realizováno a často i to, kde se nachází adresát příslušného sdělení.“ POLČÁK, Radim. Internet a proměny práva. Praha: Auditorium, 2012, 388 s. ISBN 9788087284223. S. 101-102.

15  HOBBES, Thomas. Leviathan. Oxford: Oxford University Press, 1998, 576 s. ISBN 9780192834980. S. 62 a násl.

16  „Tradiční soudní mechanismy nenabídly žádné vhodné řešení pro urovnání přeshraničních elektronických obchodních sporů [ale i jiných sporů, které se mohou opakovat, jsou jednoduché a obecně vznikající v online prostředí – pozn. autora], a proto řešení takového sporu, umožňující rychlé vymáhání rozhodnutí [nejen] přeshraničních sporů, musí nutně vyústit v globální online systém řešení sporů malé hodnoty […].“ Odstavec 25. Online dispute resolution for cross-border electronic commerce transactions [online]. United Nations Commission on International Trade Law, Working Group III (Online Dispute Resolution), Twenty-second session, Vienna, 13-17 December 2010. A/CN.9/WG.III/WP.105 [cit. 2019-12-03].

17  Llewellyn jednoznačně navazuje na Hobbesova Leviathana, jakožto nezbytnou autoritu pro vymáhání nejen závazků stanovených mezi stranami, ale rovněž povinností, které jsou stanoveny samotným státem (autoritou). LLEWELLYN, Karl N. The Bramble Bush: the classic lectures on the law and law schools. Oxford: Oxford University Press, 2008, 191 s. ISBN 9780195368451. S. 5. (Původně publikováno pod názvem The Brumble Bush: On Our Law and Its Study v roce 1960). Tuto ideu potvrzuje rovněž Holmes jako právní realista, který poukazuje na primární roli práva ve smyslu řešit spory a poskytnout tak společnosti jistotu v jejich vymáhání. HOLMES, Oliver Wendell. The Path of Law. Harvard Law Review, 1997, roč. 110, č. 5, s. 991-1009. ISSN 0017811X. S. 994 a násl. (Původně publikováno v Harvard Law Review v roce 1897).

18  K vysvětlení pojmu více viz REDISH, Martin R. Summary Judgment and the Vanishing Trial: Implications of the Litigation Matrix. Stanford Law Review, roč. 57, č. 3, s. 1329-1359. ISSN 00389765. S. 1329 a násl., nebo LANDE, John M. Shifting the Focus From the Myth of "The Vanishing Trial" to Complex Conflict Management Systems, or I Learned Almost Everything I Need to Know About Conflict Resolution From Marc Galanter [online]. 6 Cardozo Journal of Conflict Resolution 191 (2005) [cit. 2019-12-04]. S. 191.

19  GALANTER, Marc. The Vanishing Trial: An Examination of Trials and Related Matters in Federal and State Courts. Journal of Empirical Legal Studies, 2004, roč. 1. č. 3, s. 459-570. ISSN 17401461. S. 462.

20  KATSH, Ethan. ODR: A Look at History – A Few Thoughts About the Present and Some Speculation About the Future. In: WAHAB, Mohamed S. Abdel, KATSH, Ethan, RAINEY, Daniel. Online Dispute Resolution: Theory and Practice: A Treatise on Technology and Dispute Resolution. The Hague: Eleven International Publishing, 2012, s. 21-33. ISBN 9789490947255. S. 21.

21  KAUFMANN-KOHLER, Gabrielle, SCHULTZ, Thomas. Online Dispute Resolution: Challenges for Contemporary Justice. The Hague: Kluwer Law International, 2004, 384 s. ISBN 9789041123183. S. 1.

22  GALANTER, Marc. The Vanishing Trial: An Examination of Trials and Related Matters in Federal and State Courts. Journal of Empirical Legal Studies, 2004, roč. 1. č, 3, s. 459-570. ISSN 17401461. S. 460 a násl.

23  RULE, Colin. Online Dispute Resolution for Business: B2B, E-Commerce, Consumer, Employment, Insurance, and other Commercial Conflicts. San Francisco: Jossey-Bass, 2002, 326 s. ISBN 9780787957315. S. 61 a násl.

24  Jedná se tedy o takové právní vztahy, které mají souvislost se zahraničím (a to ať již v subjektu právně významné skutečnosti, předmětu nebo právním poměru, který má vztah k zahraničí). KUČERA, Zdeněk, PAUKNEROVÁ, Monika, RŮŽIČKA, Květoslav a kol. Mezinárodní právo soukromé. Plzeň: Aleš Čeněk, 2015, 430 s. ISBN 9788072393213. S. 23-24.

25  Tam, kde v této monografii je zmiňována spojitost se soudním rozhodováním, je nutné upozornit na to, že uvedené závěry mohou být mnohdy analogicky aplikovány i na rozhodování v rámci jiné oblasti (typicky v případě správního rozhodování).

26  Zejména ve státech angloamerického právního systému je historicky poměrně patrný nárůst alternativních mechanismů pro řešení sporů v souvislosti s tím, že tradiční soudní mechanismy v jistých oblastech nejsou schopny poskytnout adekvátní řešení (a to nikoli jen v online prostředí). Konkrétně k postupnému nárůstu alternativního řešení sporů v souvislosti s problematikou vanishing trial například v civilních sporech více viz STIPANOWICH, Thomas J. ADR and the Vanishing Trial: The Growth and Impact of Alternative Dispute Resolution. Journal of Empirical Legal Studies, 2004, roč. 1, č. 3, s. 843-912. ISSN 17401453. S. 848 a násl. Galanter pak analyzuje postupný nárůst počtu skupinových žalob (class actions) typických pro angloamerické právo na úkor klasického soudního řízení od 60. let 20. století. K tomu více viz GALANTER, Marc. The Vanishing Trial: An Examination of Trials and Related Matters in Federal and State Courts. Journal of Empirical Legal Studies, 2004, roč. 1. č, 3, s. 459-570. ISSN 17401461. S. 485 a násl.

27  Autor upozorňuje na všeobecně známý manifest svobody internetu Johna Perryho Barlowa, který požaduje, aby byl tento prostor „samoregulován“ jeho uživateli. Z manifestu: „Jménem budoucnosti vás [vlády] žádám, abyste nás nechali na pokoji. Nejste mezi námi vítáni. Nemáte moc tam, kde se shromažďujeme.“ BARLOW, John Perry. A Declaration of the Independence of Cyberspace [online]. Electronic Frontier Foundation [cit. 2019-12-04].

28  Samoregulaci některých oblastí internetu rozebírá například Netanel a obecně zpochybňuje teorii uzavření společenské smlouvy komunitou v kyberprostoru. Za silně samoregulovanou oblast považuje elektronické obchodování. Ta podléhá regulaci „odspodu“ (bottom-up private ordering) a doporučuje ji jako ekonomicky vhodnější a efektivnější. Naopak například problematika osobních údajů či problematika nerovného postavení stran by pak měla primárně podléhat regulaci národními právními řády. K tomu více zejména kapitola IV. NETANEL, Neil Weinstock. Cyberspace Self-Governance: A Skeptical View from Liberal Democratic Theory [online]. 88 Californial Law Review 395, 2000 [cit. 2019-12-04]. S. 452 a násl.

29  Warren E. Burger jako emeritní soudce Nejvyššího soudu Spojených států amerických uvedl, že „představa, že si většina lidí přeje v souvislosti s vyřešením jejich sporu honosně oblečené soudce a právníky a důstojné soudní síně, není správná. Lidé se chtějí svých problémů zbavit co nejrychleji a primárně požadují řešení, které je rovněž levné“. Uvedeno v CORTÉS, Pablo. Online Dispute Resolution for Consumers in the European Union. Oxon: Routldge, 2011, 288 s. ISBN 9780415562072. S. 1.

30  A to ve smyslu a v souvislosti s pojmem virtualizace již výše uvedeným.

31  Obecnou krizí práva na internetu a s tím související problematickou vymahatelností se již od počátku zabýval Katsh, který se postupem času stal jedním z hlavních zastánců využívání ODR, o kterém tato monografie pojednává. KATSH, Ethan. Law in a Digital World: Computer Networks and Cyberspace. Villanova Law Review, 1993, roč. 38, č. 2, s. 403-486. ISSN 00426229. S. 452 a násl.

32  V daném případě se tak může jednat o jistou symbiózu alternativních mechanismů s mechanismy, které k vynucení práva poskytuje stát (vymáhání s využitím státní moci včetně exekuce v širokém slova smyslu). Asistenci alternativních způsobů řešení sporů, a především ODR rozebírá Civil Justice Council odpovědný za dohled a modernizaci systému civilního soudnictví ve Spojeném království. Online Dispute Resolution For Low Value Civil Claims [online]. Civil Justice Council. Online Dispute Resolution Advisory Group [cit. 2019-12-04]. S. 19 a násl., nebo RABINOVICH-EINY, Orna, KATSH, Ethan. A New Relationship between Public and Private Dispute Resolution: Lessons from Online Dispute Resolution. Ohio State Journal on Dispute Resolution, 2017, roč. 32, č. 4, s. 695-724. ISSN 10464344. S. 707 a násl.

33  V tomto kontextu je nutno počítat i s tzv. digital divide (rozpor při využívání moderních technologií), kdy je pro řešení sporu online nutno logicky nejen mít přístup na internet, ale rovněž být schopen efektivně využít nástroje, které umožňují řešení sporů. K samotnému pojmu více viz například VAN DIJK, Jan, HACKER, Kenneth. The Digital Divide as a Complex and Dynamic Phenomenon. Information Society, 2003, roč. 19, č. 4, s. 315-326. ISSN 01972243. S. 315 a násl.

34  Takové spory jsou charakteristické pro oblast elektronického obchodování, kde je v závěru vždy jen několik problémů, které v rámci transakce mohou vzniknout – například zboží nebylo zaplaceno, nebylo dodáno, bylo dodáno jako poškozené. To potvrzuje například SHACKELFORD, Scott J., RAYMOND, Anjanette H. Building the virtual courthouse: ethical considerations for design, implementation, and regulation in the world of ODR. Wisconsin Law Review, 2014, roč. 3, S. 615-657. ISSN 0043650X. S. 622 a násl., nebo KAUFMANN-KOHLER, Gabrielle, SCHULTZ, Thomas. Online Dispute Resolution: Challenges for Contemporary Justice. The Hague: Kluwer Law International, 2004, 384 s. ISBN 9789041123183. S. 40 a násl.

35  Jako efektivní pak obecně autor chápe takové řešení, u kterého převažují klady nad zápory.

36  K tomu více viz například BAINBRIDGE, David I. Introduction to Information Technology Law. Harlow: Pearson Education Limited, 2008, 665 s. ISBN 9781405846660. S. 253 a násl., nebo LLOYD, Ian J. Information Technology Law. Oxford: Oxford University Press, 2011, 597 s. ISBN 9780199588749. S. 423 a násl.

37  K tomu více viz například LOUTOCKÝ, Pavel. Are We Getting Good Decisions by Top-level Domain Name Dispute Resolution Providers? Masaryk University Journal of Law and Technology, 2015, roč. 9, č. 1, s. 111-128. ISSN 18025943. S. 112 a násl.

38  To potvrzuje rovněž váhavé vymezení sporů například v HÖRNLE, Julia. Cross-border Internet Dispute Resolution. Cambridge: Cambridge University Press, 2009, 320 s. ISBN 9780521896207. S. 38.

39  POLČÁK, Radim. Internet a proměny práva. Praha: Auditorium, 2012, 388 s. ISBN 9788087284223. S. 88 a násl.

40  RULE, Colin. Online Dispute Resolution for Business: B2B, E-Commerce, Consumer, Employment, Insurance, and other Commercial Conflicts. San Francisco: Jossey-Bass, 2002, 326 s. ISBN 9780787957315. S. 63, KATSH, Ethan. Bringing Online Dispute Resolution to Virtual Worlds: Creating Processes Through Code [online]. New York Law School Law Review, roč. 49, 2004 [cit. 2019-12-04]. S. 275 a násl., CORTÉS, Pablo, DE LA ROSA, Esteban. Building a global redress system for low-value cross-border disputes. International & Comparative Law Quaterly, 2013, roč. 62, č. 2, s. 407-440. ISSN 00205893. S. 410, 423, nebo WANG, Faye Fangfei. Online Dispute Resolution: Technology, Management and Legal Practice from an International Perspective. Oxford: Chandos Publishing, 2009, 152 s. ISSN 9781843345206. S. 32 a násl.

41  V tomto ohledu lze mluvit o takových sporech, kdy je nemá ekonomicky význam v rámci soudního systému řešit (důvod může být nejen finanční, ale také motivační). To je zcela závislé na rozhodnutí stran.

42  Nejedná se ale jen o tyto dvě výhody – Rule uvádí, že funkční ODR stranám nabízí zejména nástroje, které jim pomáhají překonat geografickou vzdálenost, zvyšují rychlost v komunikaci, nabízejí možnost asynchronní výměny informací. Tím, že strany nejsou fyzicky na jednom místě, dochází k oproštění se od nevhodných emocí. Funkční ODR by dále mělo umožnit přístup k vhodným systémům a správě informací mezi stranami. RULE, Colin. Online Dispute Resolution for Business: B2B, E-Commerce, Consumer, Employment, Insurance, and other Commercial Conflicts. San Francisco: Jossey-Bass, 2002, 326 s. ISBN 9780787957315. S. 61 a násl.

43  „Procesy řešení sporů jsou obecně vnímány tak, že mají jedinou funkci – řešit spory. Co bylo ale pochopeno více v online prostředí než v offline prostředí, je to, že proces řešení sporů má dvě role: řešit spor a budovat důvěru v dané prostředí.“ KATSH, Ethan. Online Dispute Resolution: Some Implications for the Emergence of Law in Cyberspace. International Review of Law, Computers & Technology, 2006, roč. 21, č. 2, s. 97-108. ISSN 13646885. S. 103. Zvyšující se rychlost interakce v online prostředí tedy vyžaduje nejen to, aby se uživatelé chovali slušně, ale mělo by dojít i k posílení jejich důvěry v další využívání. DEVANESAN, Ruha, ARESTY, Jeff. ODR and Justice: An Evaluation of Online Dispute Resolution’s Interplay with Traditional Theories of Justice. In: WAHAB, Mohamed S. Abdel, KATSH, Ethan, RAINEY, Daniel. Online Dispute Resolution: Theory and Practice: A Treatise on Technology and Dispute Resolution. The Hague: Eleven International Publishing, 2012, s. 251-294. ISBN 9789490947255. S. 273.

44  Zejména k nezávazným formám ODR se v tomto smyslu vyjadřuje rovněž CORTÉS, Pablo. Online Dispute Resolution for Consumers in the European Union. Oxon: Routldge, 2011, 288 s. ISBN 9780415562072. S. 172.

45  Rule dále v případě sporů nízké hodnoty doplňuje, že je zcela nemyslitelné, aby strana platila odborníka (právníka), platila soudní poplatky a čekala na výsledek sporu neúměrně dlouho (v řádu několika let). RULE, Colin. Online Dispute Resolution for Business: B2B, E-Commerce, Consumer, Employment, Insurance, and other Commercial Conflicts. San Francisco: Jossey-Bass, 2002, 326 s. ISBN 9780787957315. S. 61 a násl. To ostatně potvrzuje i Polčák, který k tomu uvádí, že „pro žalobce není smysluplné kontaktovat profesionálního právníka, platit soudní poplatky a pak pár měsíců až let čekat na výsledek, jehož vykonatelnost může být navíc kvůli případně přeshraničnímu charakteru takového sporu problematická.“ POLČÁK, Radim. Internet a proměny práva. Praha: Auditorium, 2012, 388 s. ISBN 9788087284223. S. 267-268.

46  TODD, Paul. E-commerce law. Oxon: Cavendish Publishing, 2005, 290 s. ISBN 9781859419427. S. 3 a násl.

47  RULE, Colin, FRIEDBERG, Larry. The appropriate role of dispute resolution in building trust online. Artificial Intelligence and Law, 2005, roč. 13, č. 2, s. 193-205. ISSN 09248463. S. 202 a násl.

48  EBNER, Noam. ODR and Interpersonal Trust. In: WAHAB, Mohamed S. Abdel, KATSH, Ethan, RAINEY, Daniel. Online Dispute Resolution: Theory and Practice: A Treatise on Technology and Dispute Resolution. The Hague: Eleven International Publishing, 2012, s. 203-236. ISBN 9789490947255. S. 203.

49  „Online transakce vyžadují důvěru a internet důvěru žalostně postrádá.“ RULE, Colin. Online Dispute Resolution for Business: B2B, E-Commerce, Consumer, Employment, Insurance, and other Commercial Conflicts. San Francisco: Jossey-Bass, 2002, 326 s. ISBN 9780787957315. S. 98.

50  V současné chvíli je při poskytování řešení sporů online v souvislosti s ODR stále problematická důvěra v dané řešení. ODR se také potýká s tím, že je mnohdy bráno jako cizí koncept, který je příliš soustředěn na využívání technologií a postrádá emocionální prvek. Takový pohled je však nutno brát s rezervou, jelikož právě to může být i výhodou zejména u sporů, které jsou svou podstatou poměrně jednoduché. Více emocí tak rozhodnutí daného sporu může spíše komplikovat. EBNER, Noam. ODR and Interpersonal Trust. In: WAHAB, Mohamed S. Abdel, KATSH, Ethan, RAINEY, Daniel. Online Dispute Resolution: Theory and Practice: A Treatise on Technology and Dispute Resolution. The Hague: Eleven International Publishing, 2012, s. 203-236. ISBN 9789490947255. S. 203.

51  Důvěra mezi stranami je v tomto případě problematická nejen v souvislosti s tím, že jsou strany znesvářeny, ale rovněž i obecnou povahou online komunikace a online prostředí. Aspekt důvěry mezi stranami pak detailněji rozebírá zejména z pohledu mediátora EXON, Susan Nauss. Maximizing Technology to Establish Trust in an Online, Non-Visual Mediation Setting. La Verne Law Review, 2011, roč. 33, č. 2, s. 27-70. ISSN 01602098. S. 27 a násl.

52  „Právo obvykle nepracuje primárně s demonstrací síly, ale zejména s přenosem informací, komunikací toho, co se očekává, co je zakázáno, co je přípustné, jaké jsou následky konkrétního jednání. To znamená, že právo obsahuje informace o tom, jaká jsou pravidla, jak jsou uplatňována, s jakými náklady, důsledky apod. Když se zaštiťujeme rozhodnutím, odkazujeme spíše na proces, který vedl k dosažení výsledku prostřednictvím toku informací spíše než jen na samotné autoritativní rozhodnutí [na samotný výsledek – pozn. autora].“ GALANTER, Marc. The Legal Malaise; or, Justice Observed. Law & Society Review, 1985, roč. 19, č. 4, s. 537-556. ISSN 00239216. S. 545.

53  To potvrzuje mimo jiné KAUFMANN-KOHLER, Gabrielle, SCHULTZ, Thomas. Online Dispute Resolution: Challenges for Contemporary Justice. The Hague: Kluwer Law International, 2004, 384 s. ISBN 9789041123183. S. 67 a násl., nebo POLČÁK, Radim. Internet a proměny práva. Praha: Auditorium, 2012, 388 s. ISBN 9788087284223. S. 266.

54  Ve své práci nicméně Reiling rozvádí nejen právní aspekty související s elektronizací justice, ale poukazuje rovněž na problémy kulturní v souvislosti s konzervativním přístupem k dané problematice. Upozorňuje pak na to, že i využívání jednoduchých elektronických nástrojů v justici může být zásadním problémem. Moderních technologií je soudy využíváno především pro komunikaci (e-mail) a pro vyhledávání informací. Problematické je však další užití, jako je například přístup do specializovaných databází či právních informačních systémů, sdílení dokumentů, jejich správa prostřednictvím elektronických systémů či využívání videokonferencí. Přestože je tato studie již více než osm let stará, je nutno daná tvrzení bohužel považovat za stále aktuální. REILING, Dory. Technology for Justice. How Information Technology Can Support Judicial Reform. Leiden: Leiden University Press, 2009, 310 s. ISBN 9789087280710. S. 48 a násl. K některým technologickým překážkám a návrhu řešení v Evropské unii se pak vyjadřuje například VELICOGNA, Marco. In Search of Smartness: The EU e-Justice Challenge. Informatics, 2017, roč. 4, č. 4, s. 38-55. ISSN 22279709. S. 43.

55  REILING, Dory. Technology for Justice. How Information Technology Can Support Judicial Reform. Leiden: Leiden University Press, 2009, 310 s. ISBN 9789087280710. S. 202-206.

56  To potvrzuje například SINGER, Joseph William. Normative Methods for Lawyers. UCLA Law Review, 2009, roč. 56, č. 4, s. 899-982. ISSN 00415650. S. 904 a násl.

57  „Státy jsou hrdé na vlastní soudní mechanismy a brání se přenechání rozhodování sporů mimosoudním mechanismům nového druhu ve chvíli, kdy se na jejich tvorbě samy nepodílely.“ Nutno podotknout, že obdobné problémy byly v minulosti patrné i při historickém vývoji ADR a případně při aplikaci pravidel lex mercatoria. COOPER, Scott, RULE, Colin, DEL DUCA, Louis. From lex mercatoria to online dispute resolution: lessons from history in building cross-border redress system. Uniform Commercial Code Law Journal, 2011, roč. 43, č. 3., s. 749-772. ISSN 0041672X. S. 750-756.

58  To by de facto znamenalo omezení působnosti Hobbesova Leviathana zmiňovaného výše v souvislosti s výkonem moci na území daného státu.

59  BENYEKHLEF, Karim, GÉLINAS, Fabien. Online Dispute Resolution. Lex electronica, 2005, roč. 10, č. 2, s. 1-129. ISSN 14801787. S. 10 a 15 a násl.

60  Citováno v BENYEKHLEF, Karim, GÉLINAS, Fabien. Online Dispute Resolution. Lex electronica, 2005, roč. 10, č. 2, s. 1-129. ISSN 14801787. S. 10-11.

61  VERMEYS, Nicolas W., BENYEKHLEF, Karim. ODR and the Courts. In: WAHAB, Mohamed S. Abdel, KATSH, Ethan, RAINEY, Daniel. Online Dispute Resolution: Theory and Practice: A Treatise on Technology and Dispute Resolution. The Hague: Eleven International Publishing, 2012, s. 295-312. ISBN 9789490947255. S. 295.

3.
Online dispute resolution (online řešení sporů)

Při rozebrání pojmu ODR je nutno v úvodu zdůraznit, že v sobě zahrnuje tři základní prvky. Jedná se o:

1. možnost řešení sporů (podřaditelné pod prvek dispute resolution);

2. využití komunikace mezi účastníky se zapojením moderních technologií (podřaditelné pod prvek online) a

3. využití asistenčních (softwarových) nástrojů (podřaditelné pod prvek online).

První prvek – možnost řešit spory (dispute resolution) – může probíhat přímým vyjednáváním mezi účastníky či za asistence třetí osoby v rámci závazného, ale rovněž i nezávazného řešení sporů. Zahrnuje tak de facto jakýkoli způsob, který vede k vyřešení sporu mezi stranami.

Druhým prvkem je využití moderních technologií ke komunikaci mezi účastníky a vzájemné výměně a zpracování informací (ten lze zařadit pod prvek online). V tomto případě se jedná zejména o využití komunikačních nástrojů v rámci dané platformy či přímo využití konkrétních softwarových řešení. Jedná se tedy zejména o synchronní či asynchronní textovou komunikaci či využití videokonferenčních hovorů.1

Třetí prvek je pro ODR z hlediska sofistikovanějšího využití moderních technologií velmi podstatný. Jedná se o využívání softwaru jako asistenčního nástroje při řešení sporů (lze jej zařadit pod prvek online). Software účastníkům v ideálním případě může asistovat tak, že je vhodně navržen pro zobrazování informací v rámci uživatelsky přívětivého rozhraní (výměnu informací sdružuje například v rámci elektronické platformy).2 Jedná se tak o systém elektronické správy souborů (tzv. online file management system), který zahrnuje i komunikační nástroje popsané v druhém prvku.3 Je to zpravidla uzavřený systém, který je přístupný zúčastněným stranám (a případně třetí osobě – mediátorovi, rozhodci, soudci). Prakticky si tak lze představit virtuální prostor, který je rozčleněn na několik izolovaných částí; všem stranám může být rovněž poskytnut prostor pro sdílení informací a případnou společnou diskuzi.4 Software nicméně sám o sobě může vystupovat i jako třetí strana a doporučit stranám, jak by měly spor urovnat a jaký výsledek pro ně bude výhodný.5 Ne vždy je však takový software dostupný (to samozřejmě záleží na tom, jaká služba je poskytována a jestli je vůbec vhodné implementovat asistenční software). Lodder a Zeleznikow však zdůrazňují zásadní roli asistenčního softwaru a nestaví jej jen do pasivní role.6 Již existující softwarové asistenční nástroje (například ODR poskytované online obchody eBay nebo Amazon či specializované expertní systémy) naopak Lodder a Zeleznikow považují za základ budoucího zjednodušování rozhodování běžných sporů a zdůrazňují, že software je poměrně spolehlivě schopen nahradit roli třetí osoby (například v podobě mediátora) nebo jí „alespoň“ při rozhodování podstatným způsobem asistovat.7 Dalším možným přístupem je v případě asistenčního softwaru snaha prezentovat účastníkům argumenty přehledným způsobem – jednotlivá fakta tak mohou být vizualizovaná – a zásadním způsobem tak zjednodušit rozhodování.8

3.1
Definice online dispute resolution

Konkrétní vymezení ODR je obtížné a v závěru vlastně i neúčelné. Shackelford a Raymond uvádějí, že základním průsečíkem různých způsobů vymezení ODR je vždy využití moderních technologií v případě řešení sporů.9 Zejména s rozvojem asistenčních nástrojů a systémů schopných navrhovat výsledek sporu (či přehledně prezentovat jednotlivé aspekty důležité pro rozhodnutí sporu) je pak podstatné vnímat ODR nejen jako způsob pro řešení sporů s využitím moderních technologií, ale také jako ucelený systém (například v podobě rozhodovací platformy), který je schopen strany dovést k finálnímu řešení sporu s omezenou asistencí třetí strany.

Pro vhodnější chápání povahy ODR pak Katsh a Rabinovich-Einy shrnují, že ODR se od klasického řešení sporů v obecném přístupu k řešení problémů liší ve třech základních směrech. Jedná se o:

1. přesun od fyzického jednání stran (jednání z „očí do očí“) do virtuálního prostředí a využívání komunikace na dálku;

2. upouštění od lidského zásahu a rozhodování a nárůst využívání softwarově podporovaných procesů (například v podobě asistenčních nástrojů včetně expertních systémů);10

3. posun od důrazu na důvěrnost informací (a izolaci jednotlivých případů od sebe) směrem ke shromažďování a opětovném využívání dostupných informací tak, aby se předešlo dalším sporům.11 Tímto vymezením se tak přiklání Katsh a Rabinovich-Einy k chápání ODR jako souboru nástrojů pro řešení sporů s využitím moderních technologií spíše než k omezení na nějaký konkrétní způsob nebo mechanismus řešení sporů.

O ODR se jako první zmiňuje Katsh v souvislosti s krizí řešení sporů na internetu. Přestože v roce 1996 bylo obtížné si představit vývoj internetu, Katsh viděl tradiční nástroje pro řešení sporů jako nevhodné, pomalé a neodpovídající virtuálnímu prostředí.12 Poprvé tak představuje v tu dobu unikátní online mechanismy pro řešení sporů. Dále je nicméně nedefinuje – prostě uvádí, že tu jsou a rozebírá možné dopady.13

Historický vývoj ODR rozděluje Katsh a Rifkin do tří etap.14 První období je charakteristické tím, že dostupnost internetu (přibližně do roku 1995) byla poměrně omezena. Došlo proto jen k několika málo sporům. Již v této době ale bylo více než jasné, že premisa, že je toto prostředí bezkonfliktní, je špatná.15 Vzhledem k tomu, že byl v této době vznik sporů velmi ojedinělý, pro jejich úspěšné řešení se předpokládalo fyzické setkání stran.16

Další etapa (datovaná přibližně do roku 1998) je charakteristická zejména tím, že vznikaly v akademickém prostředí (a to na University of Massachusetts ve Spojených státech amerických a na University of Montréal v Kanadě) první ODR systémy.17 Jedná se nicméně o etapu, která stále vymezení ODR chápe úzce, jak bude rozebráno dále.

Již v tomto období se ale motivace stran pro úspěšné vyřešení sporu v rámci ODR ukázala jako zásadní. Prvním komerčním ODR systémem, který byl vyvinut na základě univerzitních experimentů, byl poskytovatel Virtual Magistrate. Tento systém nicméně nenaplnil očekávání provozovatelů. Nebylo to ani tak z důvodu, že poskytoval řešení jen pro omezený rozsah sporů nebo byl nedostatečně propagován. Hlavním problémem bylo, že řešení neobsahovalo donucovací mechanismy tak, aby se strany byly ochotny podřídit výsledku sporu – strany nebyly dostatečně motivovány k uzavření vzájemné dohody.18 Již u tohoto systému se jako jedna ze zásadních složek funkčního ODR projevila nutnost využití nepřímých (samovymahatelných) donucovacích mechanismů (například v podobě reputačních systémů nebo mechanismů pro pozdržení vyplacení platby druhé straně či její úschovu).

Třetí etapu lze pak vnímat jako období reálného rozvoje nástrojů ODR, které již nejsou v testovací fázi, ale jsou široce implementovány do rozhodovacích procesu se stále se zvyšujícím zapojením moderních technologií.

Užší chápání ODR. Jedním z prvních, kdo nabídl definici ODR byl Rule. Ten ODR popisoval jako jakési technologicky obohacené ADR, tedy tak, že ADR bylo propojeno s moderní technologií, aby nabídlo nástroj, který je flexibilní, úsporný a efektivnější zejména v online prostředí.19 ADR je v daném kontextu nutno chápat jako alternativu (konkurenci) k řešení sporů v rámci soudního systému. Winterová k tomu uvádí, že tak v určité části soukromoprávních vztahů stát umožnil, aby sporné strany svěřily rozhodování sporu nikoliv soudu, ale jinému orgánu soukromé povahy. V průběhu řešení sporu mimosoudně je tak patrná jeho hlavní odlišnost od soudního řízení – jeho dobrovolnost.20 Rule tedy ODR ve stručnosti charakterizuje jako ADR v „novém kabátě“.21

Role a chápání ODR se postupně vyvíjely. Vždy jej šlo vymezit jako nástroj poskytující ekvivalent k řešení sporů mezi stranami za jejich fyzické přítomnosti, tedy poskytnutí možnosti výměny informací na dálku. Období od roku 1998 je obecně typické rychlým vznikem, stagnací, ale také zánikem poskytovatelů ODR, kteří často bojovali s důvěryhodností nebo s nízkou efektivitou.22 V tuto dobu ale každopádně vznikli také poskytovatelé ODR, kteří úspěšně fungují po určitých obměnách dosud. Jedná se především o systém pro řešení online sporů v rámci aukčního domu eBay či vznik možnosti řešení sporů o doménová jména online.23

Širší chápání ODR. Rabinovich-Einy a Katsh objasňují, že ODR začínalo jako online formulářové ADR s počátečním zaměřením na využívání technologií pro výměnu informací (což ve skutečnosti nebylo radikálním odklonem od ADR). To se postupně vyvinulo k samostatnému zpracovávání a dalšímu nakládání s daty.24 Důležitý rozdíl mezi ADR a ODR spočívá v sofistikovanějším zapojení moderních technologií do celého procesu.25 Odbornou literaturou je tak mnohdy technologie přirovnávána ke „čtvrté straně“ v rámci řešení sporu, jelikož její vliv na charakter rozhodování sporů je zásadní.26 Z toho vyplývá i nezbytnost napojení ODR na definiční autoritu.27 Z toho důvodu je filozofie ODR výrazně odlišná od ADR. Zatímco v rámci ODR je předpokladem, že síla řešení sporu je především v návrhu (designu) celého prostředí a možnosti zjednodušení rozhodování sporů, v případě ADR je rozhodování založeno na individuálních vlastnostech třetí osoby a s tím spojenými omezeními.

Hlavní rozdíl ODR oproti ADR je právě v jeho šíři. Na výše uvedenou definici Rula navázali Kaufmann-Kohler a Schultz. Ti ODR obecně chápou ve smyslu širším (tedy nejen jako „obohacené“ ADR). ODR dle nich především představuje výzvu soudobé justici a obecně řešení sporů pomocí tradičních (offline) mechanismů. Nejedná se tak o ADR ve smyslu mimosoudních mechanismů, ale o řešení jakýchkoli sporů s využitím moderních technologií. Tedy chápání ODR jen ve smyslu mimosoudního řešení sporů online dostatečně nereflektuje potenciál ODR a jeho obecné cíle. Definovat ODR „jen“ jako ADR obohacené o moderní technologie autor považuje již za překonané, přesto se takovéto vymezení ODR stále objevuje.28 Kaufmann-Kohler a Schultz tedy shledávají jako problematické to, že se vžila zúžená definice ODR, která tak zahrnuje jen ADR a nikoli soudní mechanismy pro řešení sporů. I soudní řízení lze ve velké míře vést elektronicky (respektive s využitím moderních technologií). Právě ODR by tak mohlo svými nástroji tradičním soudním mechanismům přispět k jejich další evoluci. To by mělo zpětně zajistit jeho jednodušší dostupnost, snížit náklady a zrychlit celý proces.29

Working Group III^30 byla od roku 2010 do roku 2016 pověřena vytvořením modelových pravidel pro ODR. Jejím účelem mělo být poskytnutí modelového práva, na základě kterého by se jednotlivé státy inspirovaly k tvorbě vhodné legislativy. Definice obsažená ve vzorových pravidlech nijak nezmiňuje, zda se pravidla vztahují jen na ADR s využitím moderních technologií. Přestože pravidla nebyla nikdy dokončena díky odlišnému pohledu reprezentantů států, kteří se na vývoji pravidel podíleli, stále poskytují velmi dobrý přehled o ODR a rovněž poměrně dobré vodítko pro legislativní úpravu ODR (i když je to podle názoru autora vodítko poměrně komplikované). Pravidla ODR definují jako „mechanismus pro řešení sporů prostřednictvím používání elektronických komunikací a dalších informačních a komunikačních technologií.“31 „Tento proces může být implementován různě a může se s postupem času vyvíjet.“32 Pravidla jsou pak zamýšlena pro využití zejména u sporů, které vznikají přeshraničně, jsou nízké hodnoty a k transakci samotné bylo využito prostředků elektronické komunikace.33 Vzhledem k takovému směřování pravidel a jejich základnímu účelu^34 je zřejmé, že se vztahují primárně na alternativní (mimosoudní) online řešení sporů.

Definici ODR se pak z domácích autorů komplexněji věnuje jen Polčák, který chápe ODR ve stejném smyslu jako Kaufmann-Kohler a Schultz. Uvádí tedy, že pojem ODR „zahrnuje všechny způsoby řešení sporné agendy čistě nebo dominantně za užití informačních a komunikačních technologií. Jedná se tedy o elektronickou mediaci, konciliaci, evaluaci, ale též o rozhodčí nebo soudní řízení.“35

Přibližně kolem roku 2010 nastává nové důležité období pro ODR. To je patrné zejména ze snahy o poskytnutí modelových pravidel; zahájeny jsou rovněž práce na režimu pro mimosoudní řešení spotřebitelských sporů online Evropskou unií. Patrný je tak postupně se zvyšující zájem států o možnosti řešení online sporů, snaha inspirovat se v dosud převážně privátně fungujících systémech ODR a dalším nakládáním s informacemi při rozhodování sporů.36 Posledním zásadním krokem ke sblížení ODR a státní moci je propojování mimosoudních mechanismů se soudním řešením sporů za využití moderních technologií, které začíná pobíhat viditelněji v současnosti.37

V současné fázi vývoje není možno ODR brát jen jako „pozměněné“ či „vylepšené“ ADR. Jednak nelze ignorovat využitelnost nástrojů, které ODR nabízí a omezit jej jen na ADR. Rovněž nelze přítomnost moderních technologií trivializovat. Integrace moderních technologií do rozhodovacích procesů může být (a zejména v případě privátních poskytovatelů již je) natolik zásadní, že ji nelze chápat jen jako podpůrnou a pasivní. ODR je proto nutno v současné fázi vývoje považovat za svébytný způsob pro řešení sporů, který ve své komplexitě poskytuje nové mechanismy a přístupy k urovnání sporů, které bylo obtížné v minulosti vyřešit a byly tak spíše ignorovány.38 Přestože bylo ODR původně zamýšleno a navrhováno jen pro spory v online prostředí (a typicky jen mimosoudně), jeho rozsah se postupně rozšířil natolik, že může zahrnovat rovněž spory, které vznikly v offline prostředí. ODR pak může být poskytováno různými zprostředkovateli – online platformami zaměřenými na elektronické obchodování, soukromými poskytovateli ODR, společnostmi spravujícími kreditní karty a online platby či soukromými subjekty vykonávajícími veřejné funkce (tak je tomu například u neziskové organizace Internet Corporation for Assigned Names and Numbers spravující doménová jména – dále jako „organizace ICANN“).39 ODR je tak možno nyní spíše charakterizovat (jak bylo zmíněno již výše) tak, že se jedná spíše o soubor nástrojů využívajících moderních technologií, které směřují k vyřešení sporu a celkově související postupy vylepšují.

Přestože je tak ODR schopno poskytnout řešení více méně jakéhokoli sporu (jelikož se jedná spíše o soubor nástrojů než o ucelený rozhodovací systém), autor se zaměří primárně na spory v online prostředí, jelikož zde se v současné chvíli projevuje ODR jako vysoce efektivní a užitečné. Obecnou ambicí ODR by mělo být však zvýšení efektivity rozhodování jakýchkoli sporů prostřednictvím internetu. ODR ale chápeme rovněž na úrovni inspirace pro tradiční způsoby řešení sporů – zde však spíše ve smyslu potenciálního využití nástrojů, které jsou ODR vlastní (či potenciálu nezávazných forem ODR). Dále se autor zaměří převážně na spory soukromoprávní, jelikož zde je (na rozdíl od veřejného práva) prostor pro využitelnost ODR a všech jeho nástrojů zejména v nezávazných fázích mnohem větší.40 Proto se nejprve autor zaměří na mimosoudní charakter ODR, až v závěru monografie pak budou nastíněny možnosti široké aplikace ODR i v případě soudního rozhodování.

3.2
Metody online dispute resolution^41

Metody (fáze) ODR lze základně dělit na fáze nezávazné a závazné. Nezávazné fáze řešení sporů je možno charakterizovat tak, že nedochází k autoritativnímu rozhodnutí sporu a stranám je pouze doporučováno, jakým způsobem by měly mezi sebou situaci urovnat (případně ji strany mezi sebou urovnávají přímo bez asistence třetího subjektu). Kýženým výsledkem nezávazných forem řešení sporů je vzájemná dohoda stran (dohoda o narovnání, novace). Jako nezávaznou metodu řešení sporů mohou strany nejprve využít přímého vyjednávání mezi sebou (negociace), či posléze mediace (obdobně konciliace, facilitace) za asistence třetí osoby. Závazné je pak rozhodčí řízení. Poté, co se strany dohodnou na základě rozhodčí smlouvy využít závazného rozhodčího řízení, je rozhodcem vydán nález, kterým jsou strany vázány.42 Nález má pak stejnou váhu jako soudní rozhodnutí a je pro strany závazný.43 Je však nutno zmínit rovněž specifické rozhodování na základě nezávazného (kvazi-závazného) online rozhodčího řízení a oblast řešení sporů související s širší interpretací ODR – soudní rozhodování.

3.2.1 Online negociace

V úvodní fázi řešení sporu by měly strany ideálně přistoupit k přímému vyjednávání mezi sebou (k negociaci), popřípadě využít asistenčních systémů, které jim pomohou s výměnou a zpracováváním souvisejících informací.44 Negociace je nejméně formální fází, nicméně pomocí vzájemné aktivní komunikace či vhodné implementace asistenčního softwaru lze strany dovést úspěšně k řešení jejich sporu.45 I když se tak na první pohled může zdát, že strany nejsou nijak zásadně motivovány k využití tohoto způsobu řešení sporu, v online prostředí je tomu jinak (opačně). Právě možnost využívání softwarových nástrojů, obecně moderních technologií asistujících stranám k dosažení vzájemné dohody a privátních donucovacích mechanismů rozebraných dále v této monografii, radikálně zvyšuje efektivitu negociace.46

Praktickým příkladem^47 efektivity této úvodní fáze je systém řešení sporů v rámci aukčního domu eBay. V rámci negociační fáze je vyřešeno přibližně 80 % všech sporů právě díky platformě, která stranám pomáhá s výměnou informací, ale rovněž automatizovaně doporučuje smírný výsledek, na kterém se dohodli jiní účastníci v obdobných případech v minulosti. Dochází tak k vyřešení přibližně 60 000 000 sporů ročně (sic!)48 a to „jen“ za využití vhodných online nástrojů propojených s asistenčním softwarem. Pro vyřešení sporu mezi stranami tedy stačí, aby strany takovýchto online nástrojů využily;49 dodejme, že je rovněž zásadní, aby rozhodování sporu bylo vhodně doplněno o privátní donucovací mechanismy tak, jak je tomu právě například v případě eBay. Poskytovatel ODR Modria (resp. Tyler Technologies) pak dokonce uvádí při vhodném nastavení asistenčních nástrojů a samovymahatelných mechanismů (například za využití úschovy platby) až 90% úspěšnost při řešení sporů.50

S využitím moderních technologií lze pak v úvodní fázi ODR získat většinu podstatných informací automatizovaně (identifikace stran, předmět sporu, cena, okolnosti týkající se sporu) či prostřednictvím jednoduchých dotazů (co strany považují za dostatečné pro vyřešení sporu) nabídnout řešení s využitím asistenčního softwaru.

3.2.2 Online mediace

V případě, že strany nedospějí k řešení sporu v rámci fáze vzájemného vyjednávání (nebo stranám není tato možnost poskytnuta), mohou využít pro urovnání sporu online mediaci, s níž jim asistuje třetí osoba. Také v této fázi lze využít moderních technologií pro zjednodušení komunikace mezi stranami,51 případně ke správě informací v rámci sporu.52 Třetí, neutrální strana (například mediátor) tak stranám asistuje při dosažení vzájemné dohody. Rolí této strany není posuzovat samotný spor, ale doporučovat, jak spor urovnat a strany vést k dosažení smíru. Pokud se ale strany na vzájemném řešení dobrovolně shodnou, mediátor jim může pomoci s výslednou podobou jejich vzájemné dohody. V rámci asistenčních nástrojů lze pak při návrhu finální dohody využít formulářů, které jednotlivá fakta týkající se stran a sporu předvyplní.53 Jako blízká svým charakterem k mediaci je konciliace. Cílem konciliace je „dosáhnout narovnání ohrožených nebo porušených právních vztahů mezi účastníky konciliačního řízení. Oproti mediaci se jedná o formalizovanější proces.“54 Konciliátor tak stranám sporu navrhuje konkrétní řešení (uzavření dohody je ale opět dobrovolné a záleží zcela na vůli stran).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vymahatelnost práva pomocí online řešení sporů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.