PRÁVNÍ MONOGRAFIE

Koncepce práva jako systému

Pavel Ondřejek

Vzor citace:

ONDŘEJEK, Pavel: Koncepce práva jako systému. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020, 272 str.

Recenzenti:

JUDr. Eduard Bárány, DrSc.
doc. JUDr. PhDr. Pavel Maršálek, Ph.D.
prof. JUDr. PhDr. Miloš Večeřa, CSc.

Tato monografie byla publikována v rámci projektu GAČR reg. č. 19-10723S „Co současné právo sjednocuje a co jej fragmentarizuje z pohledu právní teorie a soudní praxe?“

© Pavel Ondřejek, 2020

ISBN 978-80-7598-567-5 (váz.)

ISBN 978-80-7598-568-2 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-569-9 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O AUTOROVI

Pavel Ondřejek (narozen 1982 v Ostravě) vystudoval v roce 2007 obor právo a právní věda na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. V roce 2012 absolvoval na téže fakultě doktorské studium v oboru teorie, filozofie a sociologie práva. Od roku 2008 vyučuje na pražské právnické fakultě předměty teorie práva, právní filozofie a několik volitelných předmětů zaměřených zejména na teoretické otázky lidských práv. Od roku 2012 je členem Výzkumného centra pro lidská práva Univerzity Karlovy. Mezi lety 2007 a 2014 pracoval rovněž na odboru mezinárodní spolupráce a Evropské unie Ministerstva vnitra ČR.

Pavel Ondřejek absolvoval dlouhodobý studijní pobyt na Právnické fakultě Univerzity Antverpy (program mezinárodních a evropských právních studií) a dále krátkodobé studijní či výzkumné pobyty na Evropském univerzitním institutu (Fiesole), Středoevropské univerzitě (Budapešť) a na Institutu Maxe Plancka pro zahraniční právo veřejné a mezinárodní právo (Heidelberg). Je autorem monografie Princip proporcionality a jeho role při interpretaci základních práv a svobod (Praha: Leges, 2012) a dále autorem či spoluautorem více než 50 odborných článků, kapitol kolektivních monografií a sborníkových příspěvků, věnovaných zejména otázkám teorie základních práv, proměn veřejného práva a aplikace principu proporcionality. Publikoval mimo jiné v časopisech European Constitutional Law Review, European Public Law a Espaço Jurídico Journal of Law. Své práce pravidelně prezentuje na kongresech Mezinárodního sdružení pro právní a sociální filosofii (IVR).

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

ABGB

Obecný zákoník občanský, vyhlášený císařským patentem č. 946 Sb. z. s. ze dne 1. června 1811

BVerfGE

Sbírka rozhodnutí Spolkového ústavního soudu (Bundesverfassungsgericht) SRN

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

Listina

Listina základních práv a svobod, vyhlášená usnesením předsednictva České národní rady publikovaným pod č. 2/1993 Sb.

občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

RGZ

Entscheidungen des Reichsgerichts in Zivilsachen (Sbírka rozhodnutí německého říškého soudu v civilních věcech)

SFEU

Smlouva o fungování Evropské unie

trestní řád

zák. č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), v platném znění

Úmluva

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (Řím, 4. listopad 1950) ve znění protokolů ji měnících

ÚS

Ústavní soud ČR

Ústava

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, v platném znění

Základní zákon

Základní zákon Spolkové republiky Německo ze dne 8. května 1949 ve znění pozdějších předpisů

Úvod

Hovoříme-li v současnosti o právu ve významu objektivního práva, máme tendenci jej chápat jako systém, a to bez ohledu na to, přijímáme-li pohled na právo z pozice účastníka nebo vnějšího pozorovatele.[1] Je tomu tak nejspíše proto, že toto východisko usnadňuje řešení celé řady problémů při aplikaci práva. Právní systém je koneckonců synonymem řádu,[2] což evokuje určitý pořádek v právu. Pavel Maršálek ve své nedávno vydané monografii spojuje systémovost práva s hodnotou právní jistoty, neboť jak uvádí, „dezorganizované právo, v němž se nelze vyznat a na jehož ustanovení není možné standardně odkázat, není vůbec právem. Nikdo totiž neví, co je po právu. Platí stará moudrost, že kde je právo nejisté, není právo žádné.“[3]

Uvažování v systémových kategoriích se však v právu nevyskytovalo od nepaměti, přinejmenším ne v podobě, jak na právo nahlížíme dnes. Ve starších dobách, a to až do prosazení racionalistického raně novověkého myšlení, byl přístup k právu odlišný. Právní problémy nebyly řešeny deduktivně na základě obecných pravidel, nýbrž primárně s odkazem na názor určité autority, anebo byl hledán podobný případ, který byl již v minulosti rozhodnut, a toto řešení se osvědčilo.[4]

Pro právní teorii, která si klade obecnější otázky analýzy práva působícího ve společnosti, představovala systematika práva vždy výzvu.[5] Vzhledem k rychlému rozvoji společnosti je tato otázka možná palčivější než dříve. Pro právo bylo a je charakteristické, že do jisté míry „konzervovalo“ určitá pravidla chování lidí, čímž přispívalo k naplňování jejich očekávání, že se ostatní budou podle nich chovat. Toto konzervování řádu pravidel (nejen konkrétních právních norem, ale také principů a v jejich pozadí stojících hodnot) tedy stojí v protikladu k požadavkům přizpůsobování pravidel rychle se měnící společnosti. Řešením tohoto napětí může být mimo jiné rozpracování koncepce systému práva tak, aby vynikla jeho specifika oproti jiným společenským subsystémům, aby byly podrobněji popsány jeho prvky a struktura a také aby byl zdůrazněn dynamický charakter tohoto systému a jeho interakce s okolím.

Mark van Hoecke považuje koncepci právního systému za produkt kontinentální právní vědy 19. století, tedy v době, kdy veškeré právo bylo spojováno se státem.[6] Idea hierarchické struktury vnitrostátního práva (které bylo jediným aplikovatelným právem v jednotlivých státech), prezentovaná například normativisty jako pomyslná pyramida s jediným normativním ohniskem (základní normou), byla v druhé polovině 20. století nahrazena interakcí různých zdrojů normativity. V akademickém diskurzu se můžeme setkat s popisem současné situace jako „neuspořádanost právních řádů“ (Walker)[7] anebo s označením fungování právních systémů „mezi řádem a chaosem“ (van de Kerchove a Ost).[8] Řada současných autorů zdůrazňuje osvobození práva od států, když hovoří o náznacích globálního práva,[9] proto-právních vztahů,[10] případně v podobných kontextech o různých koncepcích transnacionálního[11] nebo post-státního práva.[12]

Jiné – ovšem s pojetím práva jako systému rovněž související – otázky vznikají v souvislosti s pluralitou argumentů, s nimiž se při aplikaci práva zejména v judikatuře vyšších soudů setkáváme. Jsou to typicky ústavní nebo nejvyšší soudy, které nezřídka argumentují právními principy, hodnotami, ale i efektivitou či racionalitou (případně iracionalitou) právní úpravy. Z hlediska tématu systému práva tak tato praxe otevírá otázku vztahu práva k jiným společenským subsystémům, ale také například možnosti inkorporace mimoprávních koncepcí a argumentů do práva.

Specifickým problémem dotýkajícím se obou výše zmíněných výzev systematiky současného práva je transformace řady sporů v rovině zákonného práva na spory ústavní, kdy jedna anebo obě strany sporu argumentují zásahem do svých základních práv.[13] Role základních práv (ať již chráněných ústavou anebo mezinárodními smlouvami) v systému současného práva se pohybuje od rámce k hmotněprávnímu základu práva.[14]

Samotná otázka systému práva bývá chápána v různých kontextech: nejčastěji bývá pojímána jako otázka racionální a teleologické vazby mezi jednotlivými prvky příslušného právního řádu, protože mezi jednotlivými prvky práva (zejména právními normami a právními principy) existují určité logické vztahy a tím je přinejmenším v slabém významu vytvářen koherentní řád.[15] Claus-Wilhelm Canaris na základě různých vymezení pojmu systém v historických dílech německé vědy identifikuje dva jeho základní znaky: řád (Ordnung) a jednotu (Einheit).[16] John Finnis hovoří o systému práva jako o systému pravidel (rules) a principů (principles) s důrazem na skutečnost, že systém práva má vždy určité trvání. Vykazuje tedy v průběhu času znaky identity, a to až do doby, než v důsledku revoluce skončí a vznikne nový právní systém.[17] Pojem systému terminologicky zahrnuje rovněž určitou vnitřní strukturu, čímž se systém liší od souhrnu (agregátu), seznamu nebo sbírky, kde rovněž hovoříme o množině prvků, jež se liší od okolí.[18]

O systému hovoříme tehdy, definujeme-li určité prvky, které mezi sebou vytvářejí určité vazby a které tak vytvářejí celek lišící se od svého okolí. Interakce práva a jeho okolí reflektuje diskuse o poválečném obratu od právního pozitivismu k nonpozitivismu, který je navíc u řady autorů spojován s právně sociologickým přístupem k právu. Zatímco pro právní pozitivismus byl typický pohled na právo jako na systém uzavřený, v ryzí normativistické podobě oproštěný od společenských i jiných vlivů vnímají jiné než monistické teorie práva právní systém jako systém otevřený. A to buď jako subsystém sociálního systému (právně sociologický přístup), nebo, v případě nonpozitivistických přístupů k právu, jako systém otevřený normám morálním.

Problematiku uzavřenosti nebo otevřenosti právního systému lze popsat na příkladu aplikace morálních argumentů soudy. Velmi známým soudním případem, který proslavil ve vícero svých dílech Ronald Dworkin,[19] je rozhodnutí ve věci Riggs v. Palmer.[20] Jako klíčové se zde ukázalo být zodpovězení otázky, zdali je argument mající původ v morálce akceptovatelný při řešení soudního sporu i při absenci výslovné pozitivněprávní úpravy. Konkrétně šlo o to, zda lze princip, že nikdo nemůže těžit se svého protiprávního jednání, považovat za součást pozitivního práva státu New York. Soud na tuto otázku odpověděl kladně, čímž se ve svém rozhodnutí dotkl významné otázky hranic právního systému a pronikání norem jiných normativních systémů přes tuto hranici.[21]

Uvedené příklady však neznamenají, že by právní systémy byly zkoumány pouze právními sociology, pluralisty či nonpozitivisty. I moderní právněpozitivistické směry se zabývají teorií systémů. Konkrétně pro Josepha Raze jsou základními otázkami právního systému následující: 1) Jaká jsou kritéria existence samostatného právního systému? 2) Jak definujeme součásti právního systému neboli které prameny práva tvoří právní systém? 3) Existují určité struktury společné všem právním systémům? A konečně: 4) Existují prvky v právním systému, které jsou rovněž společné všem nebo alespoň většině právních systémů?[22] Poslední otázka podle mého názoru úzce souvisí s odlišením pozitivistické a nonpozitivistické teorie práva. Podle Raze stojí mimo zájem většiny analytických právních filozofů.[23] První z otázek se rovněž táže primárně na existenci a trvání práva a kromě argumentů analytických je k jejímu zodpovězení nutno použít obecnější úvahy státovědecké (s výjimkou práva mezinárodního či práva specifických nadstátních útvarů, jakým je např. Evropská unie, nelze jiné normativní systémy než ty vázané na stát považovat za systémy právní).

Výše zmiňovaní autoři van de Kerchove a Ost uvažují pro účely definování systému práva o těchto následujících základních kritériích: 1) Jaké jsou elementy právního systému? Existují i jiné prvky, než jsou právní normy (např. hodnoty, pojmy, instituty atd.)? 2) Jaké se mezi těmito prvky vyvinuly vztahy (jsou spíše statické, nebo dynamické, jaké jsou role státních orgánů při definování těchto vztahů)? 3) Existuje určitý vztah systému a jeho okolí (tím je definován zejména vztah práva k jiným normativním systémům)? 4) Jaké jsou specifické časové podmínky právního systému (např. podmínky vzniku, transformace a zániku)?[24]

Pokud jde o československou, resp. českou a slovenskou právní teorii, Jiří Boguszak za znaky současného pojetí systematiky práva považoval jednotu a diferencovanost práva.[25] Marek Káčer a Radoslav Procházka za systém označují v užším slova smyslu právní řád jakožto „soubor obecně závazných pravidel, jež rekogniční norma dané jurisdikce klasifikuje jako pramen práva, vzájemných vazeb mezi těmito pravidly a aktů veřejné moci, vydaných na základě a v mezích těchto pravidel“.[26] V širším slova smyslu zahrnují výše uvedení autoři pod systém práva i soustavu orgánů aplikujících právo jakožto organizačně-normativní substrát státu.[27] Jan Tryzna v monografii věnované právním principům a právní argumentaci zmiňuje problematiku otevřenosti a uzavřenosti práva, kterou uvažuje ve dvou odlišných situacích: na straně jedné hovoří o otevřeném systému, který je v čase proměnlivý a dynamický, při aplikaci práva na konkrétní případ se však právo uzavírá v tom smyslu, že mimoprávní standardy samy o sobě nemohou prolomit uzavřený charakter práva.[28] K tomu by došlo, pokud by aplikace mimoprávního standardu vedla k „dosud nepoužívanému a neznámému argumentu, argumentu podle dosavadních představ na daný případ nedopadajícímu.“[29] Z brněnských autorů lze zmínit vymezení Jaromíra Harvánka, jenž charakterizuje systém práva jako systém účelový, který během svého působení realizuje funkce odpovídající lidským potřebám, je relativně neurčitý, autonomní, až řízený.[30]

Eduard Bárány, který se dané problematice v posledních letech opakovaně věnoval, hovoří o systému práva jako o mnohovýznamovém pojmu (kromě významu uvedeného výše připomíná, že Viktor Knapp svou poslední knihu nazval „Velké právní systémy“, a pojednává v ní o typech právní kultury).[31] Při hodnocení různých přístupů k pojetí práva jako systému zdůrazňuje Eduard Bárány dva předpoklady: vzájemnou souvislost právních norem a uspořádanost právních norem spolu s dalšími prvky do většího celku.[32]

V této práci naopak nepřebírám německé rozlišování vnitřního a vnějšího systému práva,[33] které v české literatuře shrnul například Jan Wintr.[34] V německé právní teorii se za vnější systém práva označuje rozdělení právní látky (Einteilung des Rechtsstoffes), zejména na právní odvětví.[35] Toto dělení se děje na základě technických hledisek a zajišťuje přehlednost a zvládnutí matérie práva.[36] Na tomto místě je však třeba připomenout souvislost mezi klasifikací práva a klasifikací právní vědy. Podle Jiřího Boguszaka je právní věda vodítkem vytvoření systematiky práva. Na členění právní vědy se však podílí i historicko-sociologický aspekt rozvoje vědy v konkrétním státě nebo například stabilizace disciplín na právnických fakultách.[37]

Na rozdíl od vnějšího systému práva představuje vnitřní systém práva jeho hodnotovou orientaci. Tím působí jako sjednocující element práva a zdůrazňuje se jím axiologický charakter práva oproti axiomatickému.[38]

Podle mého názoru tato kategorizace reagovala především na poválečné německé pojetí materiálního právního státu, vyjádřené mimo jiné povinností soudu rozhodovat „podle zákona a práva“ upravenou v čl. 20 odst. 3 Základního zákona. Tím byl modifikován důležitý aspekt moderní dělby moci ve státech kontinentálního typu právní kultury, kterým byla vázanost soudu zákonem.[39] Naproti tomu, jak se pokusím nastínit v kapitole 4. (nazvané: „Prvky právního systému a inkorporační problém“), oba aspekty systematiky práva, popisované jako vnitřní i vnější systém práva, považuji za prolínající se a jen obtížně oddělitelné. Striktní rozlišení tak podle mého názoru nevhodně izoluje obě stránky práva, které níže v práci popisuji jako ideální a reálnou.[40] Navíc, jak správně připomíná Tomáš Sobek, při provádění systematického výkladu práva nelze oddělit vnější členění práva od úvah o účelnosti, smysluplnosti a hodnotovém významu tohoto členění.[41] Systematický výklad je tedy založen na hodnotových předpokladech.[42] Stejný názor ve své práci o metodách a zásadách interpretace práva zastává i Jan Wintr.[43]

S úvahami o systémovém charakteru práva úzce souvisí pojetí koherence práva. Jak píše Tomáš Sobek, systém práva je koherentní, pokud „tvoří smysluplný celek a ztělesňuje jednotné hledisko (společnou ideu práva), jeho části jsou funkčně propojené, souvisejí spolu, závisejí na sobě, teleologicky na sebe navazují, vyhovují si, vzájemně se doplňují a podporují. Systém je naopak inkoherentní, když je nekonzistentní, fragmentovaný, mezerovitý, plný výjimek, cizorodých prvků a adhocismů, když ho tvoří vzájemně nezávislé myšlenky, sleduje protichůdné účely, když ze znalostí jedné jeho části nelze odvodit žádné poznatky o dalších jeho částech, resp. když ze změny jedné jeho části neplynou žádné požadavky na změny pro další jeho části.“[44] Tato rozsáhlejší citace ilustruje důležitý závěr, že koherence, a tedy systémovost práva je v současné době především otázkou její míry. V právu se přirozeně setkáváme s určitými nedokonalostmi, které jej fragmentarizují a oslabují jeho jednotu, na druhou stranu je v něm ale celá řada systémotvorných prvků.

Z výše uvedeného plyne, že tato práce míří k několika souvisejícím účelům, přičemž ústřední otázka práce zní: V jakém smyslu lze o současném právu hovořit jako o systému? K jejímu zodpovězení je podle mého názoru potřeba v prvé řadě identifikovat různé koncepce systematiky práva, které byly v minulosti používány.[45] Účelem této práce však není pouze popis existujících koncepcí systematiky práva.

Při pojímání systému se postupně zaměřím na tři jeho ústřední elementy: prvky právního systému, jeho strukturu a jednotu práva.[46] Právě tyto tři rysy považuji za stěžejní pro popis jakéhokoliv systému, práva nevyjímaje. Koncepce práva jako systému proto v sobě zahrnuje potřebu zodpovědět minimálně následující tři okruhy problémů: 1) otázka autonomie práva a vztah k jeho okolí (tedy zejména dalším společenským subsystémům), s čímž také souvisí otázky dynamiky práva a kontinuity právního systému, 2) identifikační kritérium, určující, co patří do rámce práva a jakým způsobem je tato identifikace prováděna, a konečně 3) struktura práva, vyjadřující fakt, že jednotlivé právní normy se v právním systému nevyskytují nahodile.

Práce však na druhou stranu není ani myšlenkovou konstrukcí, která nijak nezapadá do rámce současné právní vědy. Veden myšlenou Fredericka Schauera vyjádřenou v jeho knize The Force of Law o tom, že „právo je kolektivní podnik“,[47] je účelem této práce především vyjít, pokud možno, z aktuálního stavu poznání. Teprve na základě identifikace a navázání na stěžejní soudobé přístupy je možné vymezit plauzibilní závěry. Metodologicky tomuto cíli odpovídá především analýza dostupné literatury, tuzemské a zahraniční, k tématu systému práva.[48] Východiskem budou zejména přístupy obecné systémové teorie, které do práva přináší německý sociolog a právník Niklas Luhmann (k významu jeho díla viz podrobněji kapitolu 2.3.). Tato práce však není obhajobou Luhmannova díla, které nepatří a ostatně ani nikdy nepatřilo k hlavnímu proudu právněteoretického myšlení. Spíše je vedena snahou o aplikaci některých jeho myšlenek v rámci analytického pojetí práva.[49] Důvod, proč volím právě systémovou teorii práva, spočívá v tom, že podle mého názoru dokáže vysvětlit některé výše nastíněné problémy (např. problematiku politických, ekonomických či morálních argumentů v právu anebo právní pluralismus a působení několika právních řádů na jednom území). S využitím některých východisek systémové teorie však lze zkoumat i vnitřní strukturu práva a v rámci ní otázku horizontálních účinků základních práv (kapitola 6.).

Práce obsahuje bohatý poznámkový aparát, který může čtenáře nasměrovat k další související literatuře a odkazuje na detailnější popis určité problematiky, zejména v dílech zahraničních autorů. Smyslem komplexnějšího zpracování, v jehož úvodu se nelze vyhnout popisnějším kapitolám o jednotlivých přístupech a významných autorech v oblasti systémového myšlení o právu, je zejména doplnění tuzemské právněteoretické literatury o ucelenější zpracování tématu vývoje koncepcí systematiky práva, které bylo doposud předmětem převážně odborných článků, kapitol v šířeji zaměřených monografiích nebo sborníkových příspěvků.

V neposlední řadě je účelem této práce zpracování tématu, které v České republice stálo v posledních letech trochu neprávem na okraji zájmu. Přitom se celá řada otázek souvisejících se systémovým charakterem práva objevuje i v jiných souvislostech nejen v obecné právní teorii, ale také při řešení praktických právních problémů.[50] Na tomto místě je třeba rovněž připomenout, že zde předkládaný přístup k systému práva se částečně liší od pojetí, které v československé právní vědě převažovalo do počátku devadesátých let minulého století, kdy byl systém práva chápán převážně jako systém právních předpisů, eventuálně systém právních odvětví.[51]

Na stručné nastínění cílů a metod této práce naváži krátkým popisem její struktury: po úvodu vymezujícím hlavní cíl a předmět této práce pokračuji krátkým ohlédnutím za koncepcemi práva jako systému od historického archaického práva do konce 19. století (kapitola 1.) a následně u vybraných představitelů moderní právní teorie (kapitola 2.). Hlavním smyslem úvodních dvou kapitol, jak už bylo naznačeno výše, je zejména srovnání různých koncepcí systematiky práva. Na tuto část naváži teoretickým zpracováním tří výše zmíněných klíčových charakteristik práva jako systému – kapitola 3. pojednává o autonomii práva, kapitola 4. pak o prvcích právního systému a konečně kapitola 5. o struktuře práva. Teoreticko-historická část práce je doplněna o dvě kapitoly pojednávající o praktických problémech systematiky práva, na nichž je teoretický rámec, který popisuji zejména v kapitolách třetí až páté, aplikován. Konkrétně jde o problematiku horizontálního působení základních práv a svobod (kapitola 6.) a právní pluralismus (kapitola 7.). Závěr práce pak tvoří „zastřešení“ všech tří hlavních částí (historické, analytické a aplikační), zároveň přehledně a v souvislostech shrnuje odpovědi na ústřední otázky práce; speciálně je přitom pojednáno o některých systémových a protisystémových elementech současného práva.

* * *

Pokud přijmeme tezi, že právo a právní věda jsou výsledkem kolektivní spolupráce, plyne z toho po mém soudu rovněž potřeba autora reagovat na podněty k jeho vlastní práci. V předkládané práci proto zčásti upřesňuji a rozvíjím vlastní názory publikované na jiných místech. I v případech, kdy určité části textu byly publikovány jinde, vždy bylo s příslušným textem dále pracováno a závěry jsou tak podrobněji zdůvodněny a dány do širších souvislostí.

Konkrétně ve druhé kapitole rozpracovávám články „Koncepce systematiky práva předcházející právnímu pozitivismu 19. století“[52] a dále „Vnitřní struktura práva a koncepce systematiky práva v dílech H. L. A. Harta a Niklase Luhmanna“.[53] V části čtvrté kapitoly vycházím z článku „Inkorporační problém v právní filozofii: příspěvek k diskusím o vztahu práva k dalším společenským subsystémům“.[54] Pátá kapitola je upravenou verzí sborníkového příspěvku s názvem: „Prosazování lidských práv v soukromém právu a důsledky pro rozlišování soukromého a veřejného práva“.[55] Kapitola šestá vychází z anglického článku nazvaného „A Structural Approach to the Effects of Fundamental Rights in Private Law“.[56] V sedmé kapitole jsem čerpal z kapitoly „Státní občanství a autonomie práva“[57] a dále z článku „Proměny veřejného práva a jejich vliv na ochranu lidských práv“.[58] Na různých místech textu jsem rovněž vycházel ze svého příspěvku „Systematika práva v díle Viktora Knappa“.[59]

Konečně, velmi rád využívám možnosti poděkovat kolegům, se kterými jsem dílčí části práce diskutoval, zejména Karlu Beranovi, Lucii Berdisové, Janu Brozovi, Aleši Gerlochovi, Tomaszi Gizbert-Studnickemu, Martinu Haplovi, Václavu Janečkovi, Mareku Káčerovi, Matthiasi Klattovi, Davidu Kryskovi, Zuzanně Krzykalske, Zdeňku Kühnovi, Janu Kyselovi, Martinu Madejovi, Janě Ondřejkové, Georgi Pavlakosovi, Tomáši Sobkovi, Janu Tryznovi, Janu Wintrovi, Katarzyně Žák Krzyžankové a řadě dalších účastníků konferencí a workshopů, kde jsem vystupoval s dílčími částmi této práce.

Velké poděkování patří také recenzentům této monografie a oponentům habilitační práce, z níž tato monografie vychází. Dr. Eduard Bárány, doc. Pavel Maršálek a prof. Miloš Večeřa mi poskytli velmi cennou zpětnou vazbu a navrhli řadu vylepšení.

Velké poděkování patří také pracovníkům nakladatelství Wolters Kluwer ČR, kteří se podíleli na závěrečných pracích před vydáním monografie, zejména šéfredaktorce právní oblasti nakladatelství, Mgr. Ivě Rolečkové. Rejstřík a seznamy na konci knihy pomohla zpracovat Karolína Drachovská, studentka Právnické fakulty Univerzity Karlovy, které děkuji také za pečlivé přečtení celého rukopisu a množství návrhů směřujících k tomu, aby byl text srozumitelnější.

Mé zkoumání systematiky práva bylo podpořeno projektem Grantové agentury České republiky č. 19-10723S „Co současné právo sjednocuje a co jej fragmentarizuje z pohledu právní teorie a soudní praxe?“, za což této instituci děkuji. Přestože knihu odevzdávám do tisku na přelomu prvního a druhého roku řešení projektu, a není tedy ani zdaleka jeho finálním výstupem, jsem rád, že již mohu v této knize reflektovat řadu vynikajících publikací dalších členů řešitelského kolektivu projektu, které vyšly v roce 2019.[60]

[1] Známé rozlišení vnitřního a vnějšího hlediska (resp. perspektivy) práva (internal point of view, external point of view) proslavil H. L. A. Hart ve své nejslavnější knize Pojem práva (HART, H. L. A.: Pojem práva. Praha: Prostor, 2010, str. 97). V prvém případě jde o pohled na právo ze strany účastníka systému, který pravidla „akceptuje a používá jako vodítko pro své chování“, zatímco na straně druhé jde o perspektivu pozorovatele – vědce, například sociologa, pozorujícího, proč lidé určitým způsobem jednají, ačkoliv sám tato pravidla nemusí přijmout za svá. Toto rozlišování je pro Harta klíčové, protože na něm založil kritiku Benthamovy koncepce práva jako příkazu. Podle Harta je právo lidmi jakožto účastníky systému dodržováno nikoliv z důvodu své donucující povahy, nýbrž z důvodu „zvyku poslušnosti“ a internalizace pravidel. Srov. však kritiku Hartova pojetí práva ze strany Fredericka Schauera, o které je podrobněji pojednáno v kapitole 2.2.4.

[2] „Právo je jedním z nejvýznamnějších prostředků stabilizace sociálních vztahů od vzniku lidské civilizace. Právo je významným a svého druhu nenahraditelným sociálním fenoménem. Je tomu tak proto, že právo je v jistém, patrně nejzákladnějším, smyslu synonymem pojmu řád.“ GERLOCH, Aleš: Teorie práva. 7. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2017, str. 281.

[3] MARŠÁLEK, Pavel: Příběh moderního práva. Praha: Auditorium, 2018, str. 117.

[4] V podrobnostech k tomuto tzv. topickému přístupu k právu viz kapitolu 1.1. (Systémový a topický přístup k právu).

[5] NOBLES, Richard, SCHIFF, David: Observing Law through Systems Theory. Oxford, Portland: Hart Publishing, 2013, str. 5.

[6] VAN HOECKE, Mark: Do “Legal Systems” Exist? The Concept of Law and Comparative Law. In: DONLAN, Seán Patrick, HECKENDORN URSCHELER, Lukas (eds.): Concepts of Law. Comparative, Jurisprudential, and Social Science Perspective. Farnham, Burlington: Ashgate, 2014, str. 52.

[7] WALKER, Neil: Beyond Boundary Disputes and Basic Grids: Mapping the Global Disorder of Normative Orders. International Journal of Constitutional Law, roč. 6, č. 3 & 4, 2008, str. 373–396.

[8] VAN DE KERCHOVE, Michel, OST, Francois: Legal System between Order and Disorder. Oxford: Oxford University Press, 1999.

[9] WALKER, Neil: Intimations of Global Law. Cambridge: Cambridge University Press, 2015.

[10] PAVLAKOS, George: From a Pluralism of Grounds to Proto-Legal Relations: Accounting for the Grounds of Obligations of Justice. Ratio Juris, roč. 30, č. 1, 2017, str. 59–74. Česky: PAVLAKOS, George: Proto-právní vztah: normativní kompas v globalizovaném světě. Právník, roč. 155, č. 6, 2016, str. 473–488. Proto-právní vztah vychází podle George Pavlakose z takové interakce mezi jednotlivci, která mezi nimi vytváří vynutitelné nároky. Tento vztah však není založen na institucionální garanci ze strany státu.

[11] Klasické vymezení: JESSUP, Philip: Transnational Law. New Haven: Yale University Press, 1956, moderní diskuse viz např. COTTERRELL, Roger: Transnational Communities and the Concept of Law. Ratio Juris, roč. 21, č. 1, 2008, str. 1–18.

[12] KRISCH, Nico: Beyond Constitutionalism. The Pluralist Structure of Postnational Law. Oxford: Oxford University Press, 2010.

[13] KYSELA, Jan: Nad diagnózami současného státu: „soumrak“, „smrt“, nebo „úsvit“? In: KYSELA, Jan, ONDŘEJEK, Pavel a kol.: Kolos na hliněných nohou. K proměnám státu a jeho rolí. Praha: Leges, 2016, str. 89.

[14] K těmto dvěma pojetím – ústavě jako rámci (Rahmenordnung) a ústavě jako základu (Grundordnung) – s odkazem na práce E.-W. Böckenfördeho viz ALEXY, Robert: A Theory of Constitutional Rights. Oxford: Oxford University Press, 2002, str. 390–391. V české literatuře viz též HOLLÄNDER, Pavel: Deficit Dworkinovy a Alexyho koncepce logického vymezování právních principů. In: BOGUSZAK, Jiří (ed.): Právní principy. Pelhřimov: Vydavatelství 999, 1999, str. 17.

[15] „We may simply conclude that legal norms always form a legal system, at least in the weak sense of some logical relation of coherence amongst the norms.“ – VAN HOECKE, Mark: Law as Communication. Oxford, Portland Oregon: Hart Publishing, 2002, str. 20. Na této myšlence Marka van Hoecka rozvíjí Eduard Bárány téma cirkularity v právu, která se projevuje tím, že mezi jednotlivými právními normami existují vztahy, které upravují opět právní normy. Viz BÁRÁNY, Eduard: Cirkularita v práve. Právny obzor, č. 2, 2012, str. 117. Nemusí však jít jen o normy ve smyslu definitivních příkazů k určitému chování, ale může se jednat rovněž i o právní principy a doktrinární závěry (například pravidla o přednosti interpretačních metod). V kapitole 4 je podrobněji argumentováno, že i tyto je možné do rámce práva zahrnout.

[16] CANARIS, Claus-Wilhelm: Systemdenken und Systembegriff in der Jurisprudenz entwickelt am Beispiel des deutschen Privatrechts. In: NEUER, Jörg, GRIGOLEIT, Hans Christoph (eds.): Claus-Wilhelm Canaris. Gesammelte Schriften. Sv. 1. Rechtstheorie. Berlin, Boston: Walter de Gruyter, 2012, str. 199.

[17] FINNIS, John: Philosophy of Law. Collected Essays. Vol. IV. Oxford: Oxford University Press, 2011, str. 425. Otázce prvků právního systému (pravidel, norem, principů atd.) se budu podrobněji věnovat v kapitole 4.

[18] Na tento rozdíl poukazuje již například americký filozof John Dewey, který uvádí: „[systém] výslovně zahrnuje uspořádané vnitřní vazby, které spojují části do celku z hlediska racionálního porozumění a vysvětlení.“ – DEWEY, John: System. In: BALDWIN, James Mark (ed.): Dictionary of Philosophy and Psychology. Sv. II., New York: The Macmillan Company, 1920, str. 659. Viz též NOBLES, Richard, SCHIFF, David: Observing Law through Systems Theory…, str. 2–3.

[19] Srov. např. DWORKIN, Ronald: The Model of Rules. University of Chicago Law Review, 1967–68, roč. 35, str. 23 a násl. V pozdějším vydání a českém překladu viz DWORKIN, Ronald: Když se práva berou vážně. Praha: OIKOYMENH, 2001, str. 43 a násl.

[20] Riggs v. Palmer, 115 N.Y. 506 (1889) ze dne 8. října 1889. Právní otázka případu spočívala v tom, zda je dovoleno, aby osoba dědila po zůstaviteli, kterého sama zavraždila, a to v situaci, kdy neexistuje konkrétní pozitivněprávní úprava, která by toto zakazovala.

[21] Zajímavé zkoumání tohoto případu z hlediska systémové teorie práva nabízí R. Nobles a D. Schiff: NOBLES, Richard, SCHIFF, David: Observing Law through Systems Theory…, str. 10 a násl. Tento případ výborně ukazuje na reflexi mimoprávních (zde morálních) argumentů v právu. Zároveň se však jedná o transformaci morálních argumentů do práva, tak aby se morálka stala součástí právní komunikace. Blíže se otázce transformace mimoprávních argumentů do práva věnuji v kapitole 4.6.

[22] RAZ, Joseph: The Concept of a Legal System. An Introduction to the Theory of Legal System. 2. vyd. Oxford: Clarendon Press, 1980, str. 1–2.

[23] Ibid., str. 2.

[24] VAN DE KERCHOVE, Michel, OST, Francois: Legal System…, str. xiv.

[25] BOGUSZAK, Jiří: Systém práva. In: VEVERKA, Vladimír, BOGUSZAK, Jiří, ČAPEK, Jiří: Základy teorie práva a právní filozofie. Praha: CODEX, 1996, str. 79. Na toto pojetí navazují další autoři: GERLOCH, Aleš: Teorie práva…, str. 125, PINZ, Jan: Úvod do právního myšlení a státovědy. Praha, Nymburk: O.P.S., 2006, str. 55.

[26] PROCHÁZKA, Radoslav, KÁČER, Marek: Teória práva. 2. vyd. Bratislava: C. H. Beck, 2019, str. 182.

[27] Ibid.

[28] TRYZNA, Jan: Právní principy a právní argumentace. K vlivu právních princů na právní argumentaci při aplikaci práva. Praha: Auditorium, 2010, str. 69.

[29] Ibid. Přestože se argument Jana Tryzny na tomto místě ani v jiných částech jeho monografie nijak neopírá o systémovou teorii práva, dochází přinejmenším zde k velmi podobným závěrům.

[30] HARVÁNEK, Jaromír: Systém právního řádu. In: HARVÁNEK, Jaromír a kol.: Právní teorie. Plzeň: Aleš Čeněk, 2013, str. 387.

[31] KNAPP, Viktor: Velké právní systémy. Úvod do srovnávací právní vědy. Praha: C. H. Beck, 1996. Eduard Bárány konečně připomíná, že právní systém se používá jako synonymum pojmu právní řád, tedy platné právo v určitém státě, aniž by se zdůrazňoval jeho systémový charakter. I to je možná symptomatické pro současné pojetí – to, že právo tvoří systém, se považuje za danost, protože právo (ve smyslu objektivního práva) a právní systém se chápou jako synonyma.

[32] BÁRÁNY, Eduard: O právnom systéme. Právny obzor, roč. 98, 2015, č. 4, str. 322–323. K prvkům právního systému blíže v kapitole 4.1.

[33] RÖHL, Klaus, RÖHL, Hans Christian: Allgemeine Rechtslehre. 3. vyd. Köln, München: Carl Heymanns Verlag, 2008, str. 438 a násl. Podle těchto autorů rozlišování zavedl poprvé K. Engisch.

[34] WINTR, Jan: Říše principů. Obecné a odvětvové principy současného českého práva. Praha: Karolinum, 2006, str. 73 a násl.

[35] RÖHL, Klaus, RÖHL, Hans Christian: Allgemeine Rechtslehre…, str. 439.

[36] Ibid.

[37] BOGUSZAK, Jiří: Systém práva. In: VEVERKA, Vladimír, BOGUSZAK, Jiří, ČAPEK, Jiří: Základy teorie práva a právní filozofie. Praha: CODEX, 1996, str. 79–80.

[38] RÖHL, Klaus, RÖHL, Hans Christian: Allgemeine Rechtslehre…, str. 439–440. K neúspěšným pokusům o axiomatizaci práva v raném novověku viz kapitolu 1.3.

[39] ONDŘEJKOVÁ, Jana: Vnější limity soudcovské interpretace a argumentace. Praha: Leges, 2017, str. 107. Zde je současně připomínán názor Spolkového ústavního soudu, že v případě odklonu německých soudů od „zákona“ a příklonu k „právu“ – tedy pokud soudy mají rozhodovat podle zásad spravedlnosti contra verba legis – je potřeba velmi pečlivé odůvodnění této odchylky.

[40] Podrobněji popsané v kapitole 5.

[41] SOBEK, Tomáš: Koherence práva. Právník, roč. 151, č. 4, 2012, str. 349.

[42] SOBEK, Tomáš: Právní myšlení. Kritika moralismu. Praha, Plzeň: Aleš Čeněk, Nakladatelství AV ČR, 2011, str. 98.

[43] WINTR, Jan: Metody a zásady interpretace práva. 2. vyd. Praha: Auditorium, 2019, str. 74.

[44] SOBEK, Tomáš: Koherence práva…, str. 339.

[45] Souhlasím zde s vymezením Pavla Dufka, podle něhož „[k]onkrétní naplnění pojmu (konceptu) obsahem, respektive významem nazýváme pojetím (koncepcí), a do diskursivního pole tedy vstupují koncepce, nikoliv koncepty per se.“ – DUFEK, Pavel: Lidská práva, ideologie a veřejné ospravedlnění: co obnáší brát pluralismus vážně? Právník, roč. 157, č. 1, 2018, str. 59.

[46] Podobně: LUHMANN, Niklas: Law as a Social System. Oxford: Oxford University Press, 2004, str. 232.

[47] „Právo je kolektivní podnik a odborná díla s malým množstvím odkazů, která mají poukázat na originalitu autorových myšlenek, ignorují rozsah, v němž kniha navazuje na díla jiných autorů. Kromě toho poskytuje takové dílo jen skromnou podporu čtenáři, který hledá odkazy na další literaturu a místo předmětné práce v relevantním odborném prostředí.“ Viz SCHAUER, Frederick: The Force of Law. Cambridge, Massachusetts, Londýn: Harvard University Press, 2015, str. xiii.

[48] Netřeba dodávat, že při výběru „základní“ literatury k tématu musí nutně docházet k selekci významnějších a méně významných děl. Roli také hraje jazyková vybavenost autora.

[49] Významný český právní sociolog a znalec Luhmannova díla Jiří Přibáň uvádí, že obdobné „pragmatické“ způsoby recepce Luhmannova díla, spočívající ve využití některých částí Luhmannovy teorie za účelem podpory vlastních argumentů, patří k nejčastějším. Viz PŘIBÁŇ, Jiří: Book Review: Andreas Philippopoulos-Mihalopoulos, Niklas Luhmann: Law, Justice, Society. Oxford: Routledge, 2010. Modern Law Review, roč. 73, č. 5, 2010, str. 893, viz též NOBLES, Richard, SCHIFF, David: Observing Law through Systems Theory…, str. v.

[50] Například teoretická otázka inkorporace morálky do práva se může projevit při rozhodovací činnosti, pokud orgány aplikující právo použijí k odůvodnění svého rozhodnutí morální argumenty.

[51] KNAPP, Viktor: K otázce systému československého socialistického práva. Stát a právo, roč. IV, 1957, str. 207–218. KNAPP, Viktor: Systém československého socialistického práva v historii čtyřiceti let. Právník, roč. 124, č. 4, 1985, str. 441–453. KNAPP, Viktor: Aktuální problémy systému československého práva. Právník, roč. 132, č. 11, 1990, str. 961–970.

[52] ONDŘEJEK, Pavel: Koncepce systematiky práva předcházející právnímu pozitivismu 19. století. Právněhistorické studie, č. 2, 2019, str. 73–87.

[53] ONDŘEJEK, Pavel: Vnitřní struktura práva a koncepce systematiky práva v dílech H. L. A. Harta a Niklase Luhmanna. Acta Universitatis Carolinae – Iuridica, č. 3, 2019, str. 105–118.

[54] ONDŘEJEK, Pavel: Inkorporační problém v právní filozofii: příspěvek k diskusím o vztahu práva k dalším společenským subsystémům. Jurisprudence, č. 2, 2020, v tisku.

[55] ONDŘEJEK, Pavel: Prosazování lidských práv v soukromém právu a důsledky pro rozlišování soukromého a veřejného práva. In: GERLOCH, Aleš, ŽÁK KRZYŽANKOVÁ, Katarzyna (eds.): Soukromé a veřejné v kontextu institucionálních a normativních proměn práva. Plzeň: Aleš Čeněk, 2017, str. 120–130.

[56] ONDŘEJEK, Pavel: A Structural Approach to the Effects of Fundamental Rights on Legal Transactions in Private Law. European Constitutional Law Review, č. 2, 2017, str. 284–305

[57] ONDŘEJEK, Pavel: Státní občanství a autonomie práva. In: ŠTURMA, Pavel, TYMOFEYEVA, Alla (eds.) a kol.: Státní občanství v kontextu vývoje lidských práv. Praha: Právnická fakulta UK, 2017, str. 13–26.

[58] ONDŘEJEK, Pavel: Proměny veřejného práva a jejich vliv na ochranu lidských práv. Jurisprudence, č. 3, 2015, str. 30–35.

[59] ONDŘEJEK, Pavel: Systematika práva v díle Viktora Knappa. In: GERLOCH, Aleš (ed.): Viktor Knapp. Vědecké dílo v proměnách času. Plzeň: Aleš Čeněk, 2014, str. 58–68.

[60] Konkrétně jde o monografii: KADLEC, Ondřej: Role velkých senátů v rozhodování vrcholných soudů České republiky. Praha: Wolters Kluwer, 2019, a dále o články: BERAN, Karel: Výklad právních pojmů a interpretace soukromoprávních předpisů: Co mají společného, čím se liší a jaký to má smysl? Acta Universitatis Carolinae – Iuridica, roč. 65, č. 2, 2019, str. 117–131, KÜHN, Zdeněk: Soudy v autoritativním státě. Právník, roč. 158, č. 11, 2019, str. 981–996, MADEJ, Martin: Formální jednota práva. Právník, roč. 158, č. 12, 2019, str. 1136–1148, ŽÁK KRZYŽANKOVÁ, Katarzyna: K roli abdukce v právním myšlení aneb jak poznatky o abdukci mohou zvýšit pro-systémovost interpretace a aplikace práva. Acta Universitatis Carolinae – Iuridica, roč. 65, č. 4, 2019, str. 69–88.

1 Historie úvah o právu jako systému

1.1. Systémový a topický přístup k právu, 1.2. Právo, systém a komunikace, 1.3. Racionalistická tradice a pokusy o axiomatizaci práva, 1.4. Systematika práva cestou kodifikace a Savignyho kombinace systematického a historického přístupu, 1.5. Shrnutí

Úvodní kapitola není přes svůj název přehledem historických koncepcí systematiky práva, protože toto téma by vystačilo minimálně na samostatnou monografii. Účelem kapitoly je tak především zdůraznit význam některých starších idejí pro současné právněteoretické přístupy. Z různých otázek vztahujících se k systematice práva se primárně věnuji koncepčnímu rozdílu mezi systémovým a topickým přístupem k právu (kapitola 1.1.). Dalším souvisejícím tématem je vztah systematiky práva a komunikace (kapitola 1.2.), kdy se pokouším zdůraznit, nakolik se proměna komunikačních prostředků práva projevuje v jeho systematice.

Z hlediska současného pojetí systematiky práva jsou významné racionalistické koncepce aplikace práva more geometrico , a to přesto, že se tento způsob deduktivního myšlení v právu neprosadil (za klíčového představitele tohoto myšlení o právu považuji Gottfrieda Leibnize , jehož dílo podrobněji zmiňuji v kapitole 1.3.). Konečně kapitola 1.4. pojednává o rozdílech v přístupu k systematice práva u zakladatele historickoprávní školy Friedricha Carla von Savignyho a pojetí systematiky práva cestou jeho kodifikace.

Smyslem této kapitoly je tedy vytvořit základ pro popis podrobnějších a složitějších teorií autorů 20. století, kteří přes nespornou originalitu vlastních koncepcí navazovali na starší myšlenky. Můžeme zde znovu zmínit Schauerovu tezi o právní vědě jako kolektivním podniku a v jejím duchu například vést paralely mezi axiomatickým pohledem na právo Gottfrieda Leibnize a americkým formalismem 19. století v díle Christopha Langdella [61] anebo mezi pozitivismem 20. století a některými východisky právní vědy 19. století. [62]

1.1. Systémový a topický přístup k právu

V učebnici právní filozofie kolektivu autorů Trnavské univerzity a Slovenské akademie věd jsou počátky úvah o systematice práva spojovány s přirozenoprávním myšlením 17. století, které „začalo vnímat právo jako systém práv založený na systému rozumných principů, z nichž je právo dedukováno“. [63] Shodně s tímto popisuje Merio Scattola utváření moderní jurisprudence v 16. a 17. století. V té době však bylo uvažování o systému práva zcela jiné než dnes. Lidské vědění, a to nejen v právní vědě, bylo v té době chápáno jako soubor znalostí a argumentů, které se vyvinuly v čase, které přetrvaly, a tedy se ukázaly být správné. [64] Sean Coyle charakterizuje moderní právo vycházející z těchto racionalistických tradic jako „funkci potenciálně nekonečného množství způsobů řešení případů ve světle obecných principů a doktrín“. [65] Podobně Thomas Vesting spojuje počátky systémového pojmu práva s logickými metodami v přírodních vědách 16. a 17. století ( philosophia naturalis jakožto exaktní matematická přírodní věda). [66]

Toto pojetí systematiky bylo oproti předchozímu naprosto nové. Do té doby naopak právo nebylo systémem obecných principů a doktrín, spíše bylo nalézáno v jednotlivých rozhodnutích. [67] Až do období racionalismu tedy o systému práva nelze hovořit jako o produktu cílené aktivní tvorby. Výše nastíněné pojetí práva, zejména v souvislosti s jeho praktickou aplikací, však bylo v rozporu s již existujícími filozofickými teoriemi, z nichž některé vytvářely koherentnější obraz práva. V této souvislosti stačí připomenout koncepci práva Tomáše Akvinského rozlišujícího věčný zákon ( lex aeterna ), z něhož jsou odvozovány veškeré zákony, včetně přirozeného zákona ( lex naturalis ) a zákona lidského ( lex humana ). [68] V praktické činnosti však právní věda při řešení sporných případů z univerzálních filozofických koncepcí nevycházela. Spíše šlo o hledání argumentů, které byly nalézány s použitím správných metod ( dispositio disciplinae ) myšlenky v dílech klasiků ( Aristotela , Cicerona a dalších), a vytvářeli tak jejich systém. [69] Výsledkem byl katalog maxim a úryvků z veškeré tehdy známé právnické literatury, který byl utříděn a zařazen pod příslušné rubriky. [70] Toto pojetí systematiky v právu se od toho současného liší především v tom, že se nijak nerozlišovalo mezi systémem práva a systémem právní vědy.

Další zásadní rozdíl oproti současné právní filozofii spočíval v tom, že existence práva byla považována za danou. Autoři si tedy nekladli otázku: „Co je právo?“, resp. „Čím se právo liší od jiných způsobů společenské regulace?“ Podobné otázky jsou přitom zcela klíčové pro současnou právní filozofii. [71] Co tehdejší autory primárně zajímalo, byla klasifikace principů, právních metod a institutů. Právní věda i právo se utvářely jako „topologie právních argumentů“. [72] Příkladem mohou být argumenty vztahující se k výkladu práva. Právnická literatura 16. a 17. století obsahovala velké množství katalogů tzv.  topoi (právnických argumentů), extrahovaných zejména z římského práva, z nichž některé se vyskytují i v současnosti (např. argumenty a simili nebo ad absurdum ). [73]

Tento topický přístup, který předcházel současnému pojetí systému práva, popisoval současný významný polský právní filozof Jerzy Stelmach na konferenci organizované pražskou právnickou fakultou v roce 2005. Topický přístup se orientoval na uvažování o jednotlivých problémech, které mělo právo řešit. Právní myšlení v topickém pojetí nevychází na rozdíl od systémového přístupu z dedukce od abstraktních pojmů a kategorií, nýbrž z konkrétního případu, který vytváří vzor pro řešení budoucích obdobných případů; přitom však mohl vést i k formulaci obecnějšího pravidla. [74]

Topické právní myšlení je z hlediska právní geografie v současnosti bližší angloamerické právní kultuře, v níž je soudní precedens pramenem práva, přičemž dominantní práce právní vědy a soudní praxe spočívá v tom, identifikovat v precedentu ratio decidendi , a zejména argumentovat ve prospěch použitelnosti nebo nepoužitelnosti rozhodnutí na budoucí případ. [75] V průběhu 19. a 20. století se však objevily i v právním myšlení v evropském kontinentálním právu některé směry, které upřednostňovaly přístup topický před systémovým. Stelmach zmiňuje Hermanna Kantorowicze , představitele školy volného práva, sociologické koncepce živého práva Eugena Ehrlicha anebo Theodora Viehwega , představitele moderní teorie právní argumentace. [76]

Přestože by se z výše uvedeného mohlo zdát, že se pojetí vyvíjí jednoznačným směrem od topického k systémovému přístupu (eventuálně k systémovému přístupu s určitými prvky topiky), i u starších autorů se setkáváme s požadavky na řešení problémů na základě obecných, nikoliv ad hoc principů. Někde dochází i k prolínání obou přístupů. [77] To je podstata i výše uvedeného Stelmachova příspěvku, který tvrdí, že současné složité právo si nevystačí ani s jedním z těchto přístupů v ryzí podobě. Jedná se však o závěr, u kterého je podle mého názoru potřeba doplnit bližší vymezení, co rozumíme systémovým přístupem. Po úvodním nastínění systémového a topického přístupu k právu se za účelem podrobnějšího popisu vzájemné interakce obou těchto pojetí zaměřím na vývoj úvah o právu jako systému v období předcházejícím rozvoji právního pozitivismu. V následující podkapitole rozeberu vliv způsobů komunikace v právu na rozvoj právního myšlení a pojetí práva jakožto systému.

1.2. Právo, systém a komunikace

V nejstarším období lidské společnosti neexistovalo striktní rozlišování mezi právem, morálkou, náboženstvím, případně dalšími normativními systémy. [78] Platil tedy jen jeden normativní systém, všezahrnující souhrn příkazů a pravidel života. [79] Od počátku existence právní regulace a vzniku prvních státních útvarů až do pozdního středověku bylo právo etymologicky spojováno s tím, co bylo lidem ukládáno od nepaměti a potvrzováno dlouhodobou praxí. [80] Okruh pramenů práva nebyl nijak hierarchizovaný, zákon se oproti starému zvykovému právu prosazoval jen obtížně. [81] Pokud panovník-suverén vydával předpisy, odvolával se často na „staré“ právo, které pouze potvrzoval.

Na druhou stranu určité rozdíly mezi právem a morálkou byly vnímány i v nejstarších dobách, stačí vzpomenout maximu římského právníka Paula „ Non omne quod licet honestum est “. [82] Tato skutečnost však ještě neznamená, že by právo bylo od počátku pojímáno jako autonomní společenský subsystém. Paulův výrok potvrzuje formální charakter, a tedy určitý „technicistní“ charakter práva oproti morálce, jíž pravidelně schází určitá forma vyjádření – co je a co není morální, se utváří více méně spontánně hodnocením chování lidí ve společnosti, v moderních státech neexistuje autorita či formální zdroj, z něhož by jasně plynulo, co je morální a co nikoliv. I v římském právu do rané římské republiky existovalo jádro spočívající v morálce a zvycích předávaných po generace ( mos maiorum ). [83] Právo ( ius civile ) se vyvíjelo k regulaci vztahů mezi římskými občany a k překonání svémoci při řešení sporů. [84]

Významným limitem rozvoje práva v nejstarších dobách byl fakt, že právo bylo v počátku podáváno pouze ústní formou, což znemožňovalo složitější právní regulaci, a kladlo tak nároky na memorování a často i na rituální právní procedury, případně normy vyjadřované ve formě přísloví (klasickým ilustrativním příkladem bylo biblické Desatero božích přikázání – tedy soubor deseti jednoduchých příkazů a zákazů). Podobným způsobem, tedy bez písemné formy, vznikaly smlouvy, kde sehrávaly klíčovou roli třetí osoby, které mohly dosvědčit uzavření i obsah kontraktu. [85] Hattenhauer zároveň připomíná, že staré kultury obdivuhodným způsobem uchovávají v paměti bez psaného textu rozmanitost forem i norem. [86] Přes tuto skutečnost umožnilo písemné fixování pravidel jejich osamostatnění od konkrétního mluvčího, případně od určité časové události, a naopak umožnilo, aby pravidla byla snáze seznatelná, určitá a v budoucnu bez dalšího aplikovatelná. [87]

I v pozdější době, kdy již bylo právo komunikováno prostřednictvím psaného jazyka, si však uchovávalo celou řadu formalistických znaků z doby ústního předávání. [88] Ačkoliv se středověká společnost nadále řídila obyčejovým právem, určitý rozdíl spočíval v tom, že výkon spravedlnosti se z rodové a kmenové pospolitosti přesouvá na panovníka a z jeho rozhodnutí též na jeho aparát (například hradské náčelníky nebo soudce), a právo se tedy stává výsadou mocných. [89]

Zásadní zlom v otázce přístupnosti práva přineslo až rozšíření psaných publikací v souvislosti s vynálezem knihtisku. [90] Ten umožnil také shromažďování odborných právních textů, soupisů obyčejů, soudních rozhodnutí a dalších právnických spisů. Mimo právo knihtisk umožňoval rozšiřování publikací široké veřejnosti. [91] Niklas Luhmann připomíná rovněž vliv na rozvoj právní vědy, šíření publikací totiž znamenalo také rozšiřování vzdělanosti a tím i určitý požadavek na větší systematizaci právní vědy. [92] S vynálezem knihtisku lze v historii práva srovnat možná až nedávné rozšíření informačních a komunikačních technologií, umožňujících daleko propracovanější tvorbu, ale i práci s právními předpisy. [93]

Psaný text zásadním způsobem stabilizoval právo, umožnil komplexnější regulaci, avšak znamenal i to, že psaný text, jako primární objekt interpretace práva, otevřel nové způsoby výkladu práva. [94] Již na tomto místě je tedy třeba zmínit, že sepsáním pravidel do podoby textu se neodstraňuje inherentní neurčitost práva vyplývající jednak z neurčitosti jazyka samotného, ale také z neurčitosti jistých typů pravidel (právních principů) nebo jejich částí (například relativně abstraktní hypotézy právních norem). A koneckonců i neurčitost daná neostrými hranicemi mezi právem i dalšími normativními systémy. [95] Tyto hranice podle mého názoru přetrvávají zčásti jako vágní, i přes pokračující diferenciaci jednotlivých společenských subsystémů a formalizaci práva. [96]

Kromě výše uvedeného způsobu změny komunikace dochází ve stejné době k větší konsolidaci veřejné moci a překonávání středověkého partikularismu a plurality mocenských zdrojů, což proměňuje samotné právo. To se stává nástrojem společenských změn, zprvu vedených za účelem prosazení obecného blaha ( salus populi ) absolutistickým panovníkem. [97] Podobně vnímá přední představitel ústavní sociologie Chris Thornhill postup od nalézání práva ( law-finding ) k tvorbě práva ( law-making ) jako základ přechodu k moderní společnosti. [98]

Tvorba práva začala být ovlivňována pragmatickým a racionalistickým přístupem, který byl rozvíjen v dílech řady myslitelů té doby a vyústil do ideje kodifikovaného práva jakožto ratio scripta . Samotné ideji kodifikace však předcházelo období nahrazování středověkého scholastického přístupu pokusem vybudovat právo na vědeckém základě na pozadí velkých vědeckých objevů 17. století ( Newtona , Keplera , Galileiho …). [99] Příkladem je Leibnizův pokus o vytvoření axiomatického systému práva, jemuž se věnuji v další podkapitole.

1.3. Racionalistická tradice a pokusy o axiomatizaci práva

Racionalistické myšlení, jež se rozvinulo do celé řady oborů, včetně práva, představuje podle mého názoru zlom mezi předmoderním a moderním právním myšlením. [100] Stručné ilustrace pojetí práva u tří významných autorů z tohoto období mají za cíl objasnit prvky mechanistického myšlení v právu a axiomatizaci práva, respektive dedukci práva z axiomů. Cílem není detailní popis prací novověkých filozofů, neboť o každém z nich by bylo možné napsat samostatnou monografii. Tím, že poukáži na některé společné rysy v pojetí systému práva u  Huga Grotia , Samuela Pufendorfa a  Gottfrieda W. Leibnize , lze podle mého názoru ilustrovat, čím se tehdejší racionalistické chápání práva jako systému lišilo od předmoderního právního myšlení. Volba tří výše uvedených autorů odpovídá tomu, že u  Leibnize dosáhla projekce matematického myšlení do práva pomyslného vrcholu, sám však nebyl prvním autorem, který tímto způsobem o právu uvažoval. Navazoval v určitých aspektech na práci Huga Grotia . [101] V díle Leibnizova současníka Samuela Pufendorfa se rovněž vyskytuje odkaz na přirozenoprávní axiomy, ačkoliv, jak ukážu níže, Pufendorfova práce s axiomy se poněkud liší, zejména v míře projektování matematických modelů na právo. [102]

1.3.1. Rozvoj racionalistického myšlení v 17. století

Na tomto místě by samozřejmě bylo možné zmínit celou řadu dalších autorů, kteří měli vliv na rozvoj analytického a racionalistického myšlení; v 17. století mělo dalekosáhlé důsledky pro všechny vědní obory dílo René Descartesa zabývající se metodou poznání. [103] Významu systémového myšlení pro právo jakožto produktu racionalismu lze porozumět také v souvislosti s popisem práva v Evropě druhé poloviny 17. století. Na straně jedné v právu roste význam předpisů vydávaných suverénními panovníky, na straně druhé však trvá partikularismus a fragmentace (se silnou rolí iura municipalia  – předpisů územních jednotek a měst). [104] Logickým vyústěním tohoto stavu bylo silné postavení soudců, kteří často nalézali právo zcela nezávisle na právní úpravě (řešili případy secundum conscienciam , tedy na základě vlastního uvážení). [105]

Hugo Grotius , který byl současníkem Reného Descartesa , se ve svém díle věnoval řadě témat. Významné spisy ovlivnily pozdější rozvoj mezinárodního práva a známý je především jeho výrok o přirozeném právu, které by bylo myslitelné, i kdybychom neuvažovali o Bohu. [106] Zde se krátce zmíním o  Grotiově koncepci systému práva, který je založen na existenci dualismu přirozeného a pozitivního práva. V přístupné podobě je toto pojetí práva představeno ve výše citovaném úvodu ( Prolegomena ) k prvnímu vydání jeho zřejmě nejznámějšího spisu De Iure Belli ac Pacis . Přirozené právo podle tohoto autora slouží k zachování společenství lidí a je založeno na určitých přirozených zásadách, jejichž demonstrativní výčet zahrnuje: nezasahování do vlastnictví, náhradu způsobené škody, závazek plnit sliby nebo potřebu trestu. [107] Tato pravidla považuje podobně jako pravidla týkající se sčítání v matematice za axiomatická pro veškeré právní systémy. [108] Grotius se ve své práci zaměřuje především na zkoumání, co náleží do oblasti přirozeného práva a z čeho má být pozitivní právo odvozováno a s čím má být poměřováno. [109] K motivům hledání přirozeného práva patří otázka, zda suverenita států představuje překážku rozvoje jejich vztahů, a dále spor světových náboženství o ideální právo. [110]

Na Grotiovo dílo navázal dále Samuel Pufendorf , a to především v učení o přirozenoprávních zásadách, které nevycházejí z morálky ani z teologie. [111] Klíčovým východiskem přirozeného práva u tohoto autora jsou antropologická fakta: jednak odkázanost člověka na jiné a dále přirozená náklonnost lidí ke sdružování se. [112]

V díle Elementorum jurisprudentiae universalis libri II přejímá Pufendorf specifickou Aristotelovu metodu za účelem popisu přirozeného práva. Ta spočívá v představení definic základních pojmů, principů, z nichž lze dedukovat obsah, a konečně závěrů vyplývajících z principů. [113] Tímto způsobem je výše uvedená kniha strukturována, přičemž z hlediska tématu axiomatizace práva je potřeba zmínit dva axiomy, které Pufendorf spojuje s přirozeným právem: za prvé jde o zásadu, že „každé jednání, které se může řídit morální normou a které je v lidské moci konat nebo nekonat, může být člověku přičítáno, a tedy, naopak, co není samo o sobě nebo ze své příčiny v lidské moci, nemůže být člověku přičítáno.“ [114] Druhým axiomem je pak pravidlo, podle něhož „každá osoba může účinně, nebo s povinností je vykonat, přikázat jiné osobě záležitosti, na něž se vztahuje její pravomoc.“ [115] První axiom se týká přičitatelnosti jednání, druhý pak závaznosti norem vycházející z pravomoci tyto normy vydat. [116]

Rozdíl oproti Leibnizovu dílu je však povaha axiomů a definic. Pokud Pufendorf využívá matematických podobností, činí tak spíše pro ilustraci. Klasickým příkladem opět z výše uvedené knihy Elementorum jurisprudentiae je jeho kapitola o míře morálního jednání (kapitola XVIII). V ní Pufendorf vyjadřuje absolutní i relativní hodnotu morálního jednání pomocí diagramu s koulí a znázorňuje různé varianty v tomto trojrozměrném modelu. [117] Riley k tomuto doplňuje, že Pufendorf ve své teorii přirozeného práva nevychází primárně z teorií přírodních vědců, nýbrž se orientuje spíše na římskoprávní jurisprudenci. [118] To však neznamená, že bychom u  Leibnize nemohli nalézt odkazy na římskoprávní nauku. [119] Rozdíl podle mého názoru spočívá v důrazu, který Leibniz přikládal logice, geometrii, matematice i při vymezování společenských fenoménů, jakým je pozitivní právo, a rovněž přirozenoprávní ideji spravedlnosti.

1.3.2. Leibnizův model systému

Z těchto důvodů bych rád podrobněji popsal racionalistický systém přirozeného práva u dalšího autora, který byl inspirován Grotiovým dílem. Byl jím Gottfried Wilhelm Leibniz (164 6–1 716), který, přestože pronikl do celé řady oborů (je například autorem diferenciálních počtů v matematice), [120] je známý především jako filozof a logik. Vzděláním byl právník a filozof, jako nadané dítě dokončil v sedmnácti letech magisterské studium filozofie, o rok později pak získal titul magistra práv. [121] Během studií společenských věd projevoval současně velký zájem o matematiku a právě „mechanistické“ přírodovědné myšlení uplatňované na společenské vědy představovalo klíčový rys jeho úvah o právu a možnosti jeho reforem.

Leibniz však svůj život nezasvětil pouze akademické dráze. Kromě psaní odborných spisů se rovněž zapojoval do veřejného života: působil mimo jiné v roli poradce pro právní otázky na dvoře pruského krále či rakouského císaře. [122] Dosáhl tedy již během svého života velkého věhlasu, o čemž svědčí heslo v Diderotově encyklopedii, kde se mimo jiné můžeme dočíst: „Žádný člověk zřejmě nečetl tolik, nestudoval tolik, nepromýšlel tolik a nepsal více než Leibniz .“ [123]

Pokud jde o jeho význam z hlediska právní vědy, je třeba v první řadě připomenout, že usiloval o vybudování univerzální právní vědy, která by představovala systém práva a spravedlnosti a přitom by nebyla omezena na fungování v rámci jednoho jediného právního řádu. V tomto ohledu měla na Leibnizovo pojetí vliv klasická řecká filozofie, což se projevovalo mimo jiné ve výše uvedeném mechanistickém pojímání práva. [124] Klíčová myšlenka, která Leibnize odlišovala od výše zmíněných racionalistických autorů, byla jeho víra, že podobně jako existují univerzálně platná pravidla v matematice, obdobná pravidla, která jsou nezměnitelná a stálá, můžeme nalézt i v právu, pouze jsou lidmi neobjevená. [125] Právě k popisu těchto pravidel se orientovalo jeho úsilí. Na rozdíl od Hobbese se domníval, že tato pravidla nemohou plynout pouze z aktuálního projevu vůle suveréna, musejí mít hlubší základ. [126] Proto považoval svůj systém pravidel za univerzální, společný jak přirozenému, tak i pozitivnímu právu (jak sám uvádí, řád společný Bohu, lidem a obecněji všem inteligentním bytostem). [127] Na jiném místě argumentuje s odkazem na výše zmíněný Grotiův výrok o tom, že přirozené právo by platilo, i kdybychom neuvažovali o Bohu jako jeho tvůrci, že „Boží spravedlnost a lidská spravedlnost mají společná pravidla, která mohou být redukována do systému a mají být vyučována v rámci všeobecné právní vědy“. [128]

První rozsáhlejší text věnovaný právu publikoval v roce 1667 a týkal se možnosti reforem právnického studia (spis nesl název Nova methodus discendae docendaeque jurisprudentiae ). Již v tomto spisu kladl důraz na elementa iuris naturalis , která by se měla stát základem reformovaného civilního práva a jeho výuky. [129] Kritizoval přitom zejména formalistické metody výuky práva mající původ ve středověké scholastice; právníci podle něj musejí znát především základní principy. [130] Práce byla přijata kladně a přinesla mu o rok později (ve věku dvaceti dvou let) funkci, v níž měl spolupracovat na revizi Corpus iuris civilis . [131] Jeho úsilí přitom přesahovalo toto, přiznejme že již poměrně ambiciózní, zadání. Leibniz uvažoval o vypracování zákoníku, který mohl platit „pro všechny křesťanské národy“. [132] Není překvapením, že k naplnění tohoto cíle nikdy nedošlo, výsledkem byla pouze teoretická práce s názvem Corporis iuris reconcinnandi ratio .

Zaměřím-li se na hlavní téma této monografie, tj. systematiku práva, v právní teorii jsou mezi prvky právního systému tradičně řazena právní pravidla, resp. právní normy. Přirozenoprávní teorie však za prvky právního systému (konkrétně přirozeného práva) považuje i právní principy a hodnoty neopírající se o rozhodnutí suveréna, nýbrž mající univerzální a neměnný charakter. Leibnizův systém práva je vystavěn v duchu přirozenoprávní tradice na přirozených principech a hodnotách, mezi nimiž hraje ústřední roli spravedlnost. O spravedlnosti píše na několika místech, přičemž zde zmíním hlavní myšlenky z předmluvy ke spisu Codex Iuris Gentium (1693), který se primárně věnuje vztahům mezi státy, v závěru tohoto díla však za základ státního i mezistátního práva považuje tři axiomy spravedlnosti, tvořící zdroj přirozeného práva. [133] Ius strictum , nižší stupeň spravedlnosti, vychází z komutativní spravedlnosti a zásady neminem laedere . [134] Distributivní spravedlnost a zásada suum cuique tribuere je základem vyššího axiomu spravedlnosti, přičemž nejvyšší stupeň ( pietas ) odpovídá povinnosti žít čestně ( honeste vivere ). [135] Tyto axiomy spravedlnosti lze podle Leibnize dovodit rozumem. [136] Ve svém souhrnu pak tvoří základ přirozeného práva, jehož cílem je dobro pro všechny, kteří jej dodržují. [137]

Z českých právních teoretiků se dotkl pohledu na roli přirozenoprávních principů v  Leibnizově díle Jan Wintr , který připomíná Leibnizův návrh na sepsání hlavních principů římského práva na jeden list papíru, přičemž tyto principy by vystačily k řešení veškerých právních problémů. [138] Přestože tedy Leibniz nebyl prvním autorem argumentujícím ve prospěch axiomatizace práva, toto pojetí systematiky práva a aplikace matematických metod na právo se podle mého názoru projevovalo u  Leibnize výrazněji než u dvou výše zmíněných autorů, Pufendorfa a  Grotia .

Nebyly to však pouze přirozenoprávní zásady, nýbrž i platné zákony, které měly přispět k systematičnosti práva. Leibniz přirovnává právní řád ke stavbě, kde jsou jednotlivé kameny přesně vytesány a zapadají do sebe. Stejně tak má právní řád spočívat na zákonech, které neponechávají mezery pro volnost soudů ani neobsahují duplicitní anebo rozpornou právní úpravu. [139] Z hlediska systematiky tak zaujímají významné místo v prvé řadě konkrétní zákony, připravené s takovou pečlivostí, aby obsahovaly jasnou právní úpravu, a dále univerzální právní principy, z nichž konkrétní zákony vycházejí, přičemž za ústřední měřítko pozitivního práva lze označit výše zmíněné tři axiomy a úrovně spravedlnosti.

Pro Leibnizovu metodu aplikace práva byla zcela zásadní metoda deduktivního myšlení, tedy aplikace obecných pravidel a principů na konkrétní případy. Zde vycházel zejména ze studia římského práva, když pozoroval schopnost římských právníků logicky argumentovat a zobecňovat, což bylo v jistém rozporu s praxí, kterou kolem sebe pozoroval. [140] V dnešní době je tento způsob myšlení pro právo typický, je však třeba připomenout, že z hlediska tehdejšího práva se jednalo vcelku o přelomový způsob uvažování o právu. Leibnizovu aplikaci přirozenoprávních zásad more geometrico a jeho snahu o reformu římského (soukromého) práva bychom mohli označit za první pokusy o překonání fragmentarizovaného práva. [141] Vzhledem k tvrzené univerzalitě právních zásad, které hledal převážně v římskoprávní jurisprudenci, však jeho přístup, jakkoliv vědecký, nelze charakterizovat jako pozitivistický. V tom se Leibniz lišil například od Savignyho , ale také od amerických formalistů (například Christophera Langdella ), kteří z přirozenoprávních zásad nevycházeli. [142]

Za nejvýznamnější část jeho díla považuji již zmiňovaný deduktivní způsob právní argumentace. Zde Leibniz vycházel často z analogií s matematickým dokazováním. Tento způsob argumentace logicky vedl k popisu práva jako axiomatického systému. [143] Je však třeba zdůraznit, že tato Leibnizova myšlenka nenašla naplnění ani v aplikační praxi, ani v pozdější teorii. [144]

Druhá poznámka se týká charakteru logického odvozování v  Leibnizově díle. Ve spise Specimen Questionum Philosophicarium ex Jure Collectarum jsou uváděny mimo jiné příklady aplikace obecných poznatků z oblasti matematiky a fyziky na řešení právních problémů. Questio IV se týká problému, zda může existovat výlučné vlastnictví jedné věci dvěma osobami. Leibniz uvedenou myšlenku odmítá s odkazem na „elegantní analogii“ mezi vlastnictvím a pozicí osoby v prostoru. [145] V této souvislosti uvádí, že tak, jako se dvě osoby nemohou vyskytovat v jednom prostoru (na tomtéž místě), k jedné věci nemůže existovat dvojí výlučné vlastnictví. Je však otázkou, zda se v tomto případě jedná o logicky správný závěr.

1.3.3. Význam racionalistické tradice

Bez ohledu na výše uvedené závěry je třeba zopakovat, že Leibniz měl značný vliv na rozvoj právního myšlení v kontinentální Evropě (např. práce jeho žáka Christiana Wolffa ), ale i ve státech angloamerické právní kultury. [146] Lze tedy shrnout, že moderní systémový přístup v právu na osvícenské ideje do značné míry navazuje, ovšem v plném rozsahu z nich nevychází, a to zejména z důvodu odmítnutí axiomatizace práva. Současný německý právní teoretik Thomas Vesting proto pokládá za základ systémového myšlení v právní vědě spíše ideu kodifikace v 19. století usilující o „vybudování kompletního nového řádu veškerého práva“. [147]

Tuto myšlenku je však třeba doplnit o další, možná významnější prvek, kterým je postupný růst významu soudů. Již v 19. století se ukázalo, že idea subsumpce jakožto prosté dedukce konkrétních rozhodnutí z abstraktních norem, a tudíž pozice soudů jako subsumpčních automatů, je v praxi neuskutečnitelná za situace, kdy soudy nemohou rozhodnout non liquet  – tj. pro nedostatek pramenů práva odmítnou rozhodnout ve věci samé. [148]

Z výše uvedeného tedy lze shrnout, že pohled na právo jakožto na systém je minimálně v kontinentální právní vědě odvozen z racionalistického myšlení a dále především z ideje kodifikace a také důrazu na pozitivismus ve vědě (i v právu). [149] V druhé polovině 19. století dochází pod vlivem pozitivistické tradice ke stabilizaci pojetí objektivního práva jakožto systému pravidel, metodologicky lze pak vrchol pozitivistického uvažování nalézt u normativistů. Oba přístupy se pokusím přiblížit podrobněji na díle významného představitele. V další podkapitole popíšu syntézu historického a systematického přístupu Friedricha Carla von Savignyho , v kapitole 2.1. pak pojetí práva jako dynamického systému u  Hanse Kelsena . Oba autory spojuje úsilí o vědecký charakter práva, k němuž normativisté chtěli dospět metodologickou očistou práva od jiných společenských věd.

1.4. Systematika práva cestou kodifikace a Savignyho kombinace systematického a historického přístupu

Raně novověké myšlení o státě, právu a společnosti často využívalo metafor přirovnávajících společnost k organismu. Německý právní historik a sociolog Hubert Rottleuthner připomíná, že zobrazení složitých sociálních struktur starověkého a středověkého státu, církve, případně i společnosti, využívající metaforického přirovnání k jednotlivci, jeho tělu a vlastnostem je ovšem daleko starší. [150] Již antická filosofie s podobnou koncepcí systému pracuje, nalezneme ji například v  Platónově Ústavě [151] a v  Aristotelově Politice. [152]

Jak již bylo zmíněno v úvodu této kapitoly, právní řád v té době nebyl zcela autonomním na jiných normativních systémech, ale ani na společnosti samotné. Dominoval topický přístup k řešení jednotlivých problémů namísto systematizace pravidel a pojmů v právu. V podstatě až v průběhu 19. století se setkáváme se složitějšími koncepcemi společnosti, například v pracích Otto von Gierkeho , který odmítá historická přirovnání, připodobňující společnost ke stroji s pákami a převody, což byla tehdy ostatně představa fungování živého organismu. Namísto toho by se o společnosti podle Gierkeho mělo hovořit jako o sociální konstrukci. [153] Svou koncepci rozvíjí například v organické teorii právnických osob, k nimž řadí i stát. [154]

Přestože první příklady nebo pokusy o kodifikace se objevují již v 17. století (viz výše Leibnizovo úsilí o vydání německého Corpus iuris s univerzálními pravidly), érou velkých kodexů byl až přelom 18. a 19. století. Zákoníky představovaly vyústění osvícenských idejí o soupisu a utřídění veškerého práva. [155] Německé diskuse z počátku 19. století následující po Napoleonově porážce se logicky týkaly aplikace francouzského civilního kodexu a přerostly ve známý spor o tamější kodifikaci soukromého práva, který je někdy personifikován jako střet Antona Thibauta a  Friedricha Carla von Savignyho . [156] Oba tito autoři zastávali odlišné názory na přijetí německého kodexu a vyjadřovali tak dva směry systematizace práva. Thibaut , zastánce kodifikace, vnímal v přijetí kodexu možnost zjednodušení právního řádu a překonání partikularismu. Zmínit lze zejména jeho spis Über die Notwendigkeit eines allgemeinen bürgerlichen Rechts für Deutschland z roku 1814, v němž jednak silně kritizuje současný stav práva neposkytující prakticky žádnou jistotu účastníkům právních vztahů vzhledem k roztříštěnosti právní úpravy a dále navrhuje jako řešení přijetí jednoduchého zákoníku, jehož předností by bylo rovněž to, že by vznikl v Německu a platil pro celé Německo. [157]

Celý spor o kodifikaci lze popsat rovněž na rozdílné koncepci vztahu zákona a práva. Pro Thibauta plyne veškeré právo ze zákona, Savigny naopak tvrdí, že právo nemá původ ve vůli zákonodárce, nýbrž se odvíjí přímo ze společnosti, pro což jsou používána spojení jako například duch lidu ( Volksgeist ), vědomí lidu ( Volksbewußtsein ) anebo obecné přesvědčení lidu ( gemeinsame Überzeugung des Volkes ). [158]

Friedrich Carl von Savigny (177 9–1 861) je znám především svým zásadním dílem sepsaným v pozdějších letech své dlouhé vědecké kariéry: System des heutigen römischen Rechts , v němž shrnul celou řadu myšlenek, na nichž pracoval od počátku 19. století. Toto dílo lze chápat rovněž jako obhajobu historickoprávního přístupu, za jehož zakladatele je považován. Dva klíčové pojmy jeho přístupu k právu jsou „historie“ a „systém“. [159] Právě vazba systematiky práva na historii představuje zásadní obrat od přirozenoprávních východisek racionalistických myslitelů, jakým byl například Leibniz . Právo podle Savignyho nevyplývalo z univerzálně platných základů (nebylo dáno Bohem ani nebylo jako univerzálně platné seznatelné rozumem), nýbrž vyplývalo ze samotné společnosti, v níž se utvářelo. [160]

Pokud jde o vliv na systematiku práva, Hoeflich poukazuje na pasáž z díla, kterým Savigny polemizoval s  Thibautem na výše uvedené téma potřeby kodifikace. V ní nejprve Savigny odmítá možnost, že by kodex mohl apriorně upravovat veškeré právní problémy: „Každý, kdo pečlivě studoval judikaturu, seznal, že taková snaha (tj. po dokonalé bezmezerovité úpravě – pozn. autora) musí selhat, neboť prakticky neexistují limity variant kombinací různých skutkových okolností případu.“ [161] Na straně druhé však kodex představuje v  Savignyho koncepci jinou přednost, kterou popisuje s odkazy na geometrické uvažování, jež popisovali již například osvícenští racionalisté. Savigny v předmětné pasáži uvádí: „V každém trojúhelníku existují určité údaje, na základě jejichž znalosti odvodíme ostatní potřebné údaje, například známe-li dvě strany a to, jaký svírají úhel, je dán celý trojúhelník. Ve stejném duchu obsahuje právo určité body, které jsou určující pro celý právní systém, můžeme je označit jako základní zásady ( leitende Grundsätze ).“ [162] Vztah axiomů a systematiky je však opačný, než jak je popisuje Leibniz a další racionalističtí filozofové. Tento rozdíl lze popsat ze dvou hledisek. Prvním důvodem je Savignyho orientace na historii a kulturu příslušného státu jakožto základ právního systému. [163] Za přesvědčivý proto považuji Hoeflichův výklad, že axiomy podle Savignyho nevyplývají z přirozeného práva; je to naopak společnost, která axiomy v právu vytvoří, a teprve na základě nich lze právo systematicky vykládat. [164]

Druhý, ještě zásadnější rozdíl mezi Leibnizovým a  Savignyho pojetím systematiky práva spočívá v  Savignyho pojetí morální autonomie subjektu jakožto nositele subjektivního práva. Jednotlivec a jeho svobodný prostor ( freye Raum ) stojí v základu právních vztahů, přičemž způsob zajišťování toho, že svobodné sféry jednotlivců zůstanou zachovány i poté, co jednotlivci vstoupí do právních vztahů, ochraňuje právo. [165] Subjektivní právo je v  Savignyho systému realizováno v právních vztazích, které představují „oblast nezávislého panství vůle jednotlivce“ ( unabhängiger Herrschaft des individuellen Willens ). [166] Z tohoto pojetí vychází i Savignyho klasifikace subjektivních práv, a to na práva originální ( Urrecht ) vycházející z toho, že každý člověk má právo k vlastní osobě („ Der Mensch, sagt man, hat das Recht auf sich selbst “), a poté ostatní nabytá práva ( erworbene Rechte ), která jsou součástí pozitivního práva. [167] Tato nabytá práva se týkají vnějšího světa, a to konkrétně věcí anebo panství nad individuálním jednáním jiné osoby („ Herrschaft über eine einzelne Handlung der fremden Person “), tedy závazků. [168] Konečně zvláštní kategorií právních vztahů jsou vztahy statusové, historicky například patria potestas ( väterliche Gewalt ), v současnosti zejména vztahy v rámci rodiny jakožto instituce rodinného práva. [169] Zvláštnost těchto právních vztahů spočívá v tom, že v těchto vztazích není jednotlivec na rozdíl od závazků samostatným celkem, nýbrž se stává nesamostatnou součástí většího, přirozeně se vyskytujícího vztahu. [170] Uvedená klasifikace právních vztahů stojí i dnes v základu systematiky soukromého práva, což byla ta oblast práva, které se Savigny ve svém díle věnoval.

Z právněteoretického hlediska jsou pro identifikaci systematiky práva podle mého názoru významné i metodologické otázky v  Savignyho díle. [171] Právě systematický výklad, respektive přesněji systematický prvek výkladu, tvoří další důležitý aspekt jeho nauky o interpretaci práva shrnuté ve stěžejním díle System des heutigen Römischen Rechts . [172] Kromě gramatického, logického a historického prvku je to právě prvek systematický, přičemž určitého aspektu systematiky se týká i  Savignyho logický výklad. Příslušné pasáže o interpretaci práva jsou v jeho jinak rozsáhlém díle popsány relativně stručně; následující text je českým překladem Jana Wintra : „[l]ogický prvek míří k členění myšlenky, tedy na logický poměr, v němž jednotlivé její části stojí vůči sobě … Systematický prvek se konečně vztahuje na vnitřní souvislost, která spojuje všechny právní instituty a pravidla do velké jednoty. Tuto souvislost, stejně jako onu historickou, měl zákonodárce na mysli, a my tedy rozpoznáme jeho myšlenku úplně jen tehdy, když si ujasníme, v jakém poměru stojí tento zákon k celému právnímu systému a jak má do toho systému účinně zasáhnout.“ [173] Zippelius vnímá základní rozdíl mezi systematickým a logickým výkladem u  Savignyho v tom, že logický výklad se týká vztahu právních norem a dalších součástí právního systému, například legálních definic, zatímco systematický výklad se týká vztahu jednotlivé právní normy k právnímu systému jako celku. [174]

Vedle systematického prvku výkladu, který je jako jedna z metod interpretace tradován do současnosti, představuje Savignyho teorie důležitý argument pro význam právní vědy při identifikaci práva. Tím, že právo je spojeno s historií a kulturou společnosti, hrají v něm důležitou roli aktéři, jako například právní vědci, úředníci, soudci atd. Podle Paola Becchiho vnímal Savigny spor o kodifikaci primárně jako spor o úlohu právních vědců, kteří neměli být jen „služebníky zákonů“. [175] Naopak. Právo právníků ( Wissenschaftliches Recht ) plní podle Savignyho důležitou integrační roli v právu, protože jakkoliv by se mohlo zdát, že jejich činnost je závislá na obsahu práva, který je právníkům dán zákonodárcem, ve skutečnosti „vědecká forma propůjčovaná právu vědou přináší jednotu inherentní právu, čímž právo integruje a dává vzniknout novému životu práva v tom smyslu, že z právní vědy se odvozují i nové způsoby tvorby práva“. [176]

Paolo Becchi v této souvislosti dovozuje ze Savignyho díla důležitý závěr, že právní věda se stává integrální součástí práva. [177] Na druhou stranu právo jako takové neexistuje pouze ve výsledcích aplikační praxe. Savigny doslova hovoří o dvojím životu práva ([ das Recht ] ein doppeltes Leben hat ) – jeden vycházející z běžného života lidu ( einmal als Theil des ganzen Volkslebens ), druhý pak jako zvláštní věda v rukou právníků ( dann als besondere Wissenschaft in den Händen der Juristen ). [178] Argumentem pro tento závěr je především Savignyho koncepce výkladu práva, který považuje za rekonstrukci myšlenky objektivně existující v zákoně, k níž dospějeme tak, že v procesu výkladu v našich myšlenkách zopakujeme činnost zákonodárce, jenž právo vytvořil. [179]

Pokud jde o pokračovatele Savignyho teorie, na prvním místě je třeba zmínit jeho nástupce na katedře římského práva univerzity v Berlíně Georga-Friedricha Puchtu (179 8–1 846), který se ze dvou základních pilířů Savignyho teorie (historie a systému) soustředí výlučně na systém. Ten vnímá jako logický vztah základních právních pojmů, vycházející již z ryze pozitivistických východisek (hovoříme v této souvislosti o pojmové jurisprudenci – Begriffsjurisprudenz ). Tyto pojmy jsou přitom hierarchicky uspořádány do pyramidální struktury podle jejich obecnosti. [180] Pyramidální struktura (ovšem právního řádu, nikoliv právních pojmů) je rovněž stěžejní součást myšlení normativní právní teorie.

1.5. Shrnutí

Jak je uvedeno v úvodu této kapitoly, jejím hlavním cílem je poukázat na historické tendence a přístupy k systematice práva, a zejména tak naznačit rozdíly oproti současnému pojetí, kterému bude věnována podstatná část této práce.

První náznaky systémového myšlení v právu se objevují v topické koncepci orientující se sice převážně na řešení ad hoc případů, ovšem současně zobecňující, na nižší míře abstrakce, jednotlivé argumenty vyskytující se zejména v dílech antických klasiků. Za předobraz současného systémového myšlení lze považovat racionalistické myšlení utvářející právní věty, principy a axiomy stojící na pomyslném vrcholu práva, z nichž lze dedukovat celou právní úpravu. [181] Racionalismus založený na víře v lidský rozum a jeho schopnost apriorně uchopit svět nacházel v právu odraz nejen v jeho axiomatizaci, nýbrž především v ideji kodifikace. [182] Právě kodifikace a rozvoj pozitivistického právního myšlení v 19. století, nikoliv topika nebo axiomatizace práva, stály u zrodu moderního pojetí práva jako systému. Kodifikace rovněž představuje definitivní orientaci práva na psané prameny přijímané legislativním sborem oproti soudním rozhodnutím anebo obyčejům. [183] Z autorů racionalistické školy přirozeného práva jsem poukázal na pojetí systematiky u  G. W. Leibnize , kde obraz axiomatizace práva dosáhl podle mého názoru vrcholu, zejména v důsledku aplikací geometrických a matematických metod v právu. Tento deduktivní způsob utváření systému práva se liší od pozdějšího pohledu na systematiku práva představitele historickoprávní školy F. C. von Savignyho , který systém práva s odkazem na matematické dedukce nebuduje, a naopak navazuje na Kantovu filozofii, jež jej vede k rozlišování kategorií právních vztahů, potažmo systému soukromého práva. Morální autonomie jednotlivce namísto Leibnizova morálního perfekcionismu tak představuje odlišné východisko nejen pro budování vztahu práva a morálky, nýbrž i celého právního systému, což je jen logickým důsledkem přirozenoprávní orientace Leibnize a právněpozitivistického přístupu Savignyho .

Druhá polovina 20. století však znamená (alespoň v demokratických státech) rozvoj dalších přístupů k právu, především právně-sociologických směrů, a dále renesanci nonpozitivismu, projevující se zejména v důrazu na lidská práva. [184] Právo začalo být vnímáno nejen jako systém právních norem, ale také abstraktnějších právních principů a hodnot, což se projevilo v jeho vnímání jako systému nikoliv axiomatického, nýbrž především axiologického. [185] Přestože však tyto nové směry právního myšlení usilují o vlastní popis systematiky práva, současně platí, že do značné míry vycházejí z řady základních idejí souvisejících s procesem utváření pojetí moderního systému práva (např. deduktivního způsobu právní argumentace, odlišení platnosti normativních vět a pravdivosti výroků anebo metodologie interpretace práva).

[61] HOEFLICH, Michael H.: Law & Geometry: Legal Science from Leibniz to Langdell. American Journal of Legal History, roč. 30, č. 2, 1986, str. 95–121. BEEVER, Scott: Law, Logic, and Leibniz. A Contemporary Perspective. In: ARTOSI, Alberto, PIERI, Bernardo, SARTOR, Giovanni (eds.): Leibniz: Logico-Philosophical Puzzles in the Law. Philosophical Questions and Perplexing Cases in the Law. Dordrecht: Springer, 2013, str. 202.

[62] Ryzí nauka právní však zároveň řadu pojmů a koncepcí právní vědy 19. století odmítla a vybudovala vlastní pojmosloví – srov. BOGUSZAK, Jiří: Zásluhy a neúspěchy normativní teorie. In: MACHALOVÁ, Tatiana (ed.): Místo normativní teorie v soudobém právním myšlení. K odkazu Františka Weyra a Hanse Kelsena. Brno: Masarykova univerzita, 2003, str. 23.

[63] COLOTKA, Peter, KÁČER, Marek, BERDISOVÁ, Lucia: Právna filozofia dvadsiateho storočia. Praha: Leges, 2016, str. 39. Podobně Jan Wintr píše o tom, že „novověké úsilí o jednotný právní systém souvisí s mnoha politickými a společenskými ději 17.–19. století“ (WINTR, Jan: Říše principů…, str. 17).

[64] Takto v roce 1603 uvažoval o právní vědě Althusius. Viz SCATTOLA, Merio: Scientia Iuris and Ius Naturae: The Jurisprudence of the Holy Roman Empire in the Seventeenth and Eighteenth Century. In: CANALE, Damiano, GROSSI, Paolo, HOFMANN, Hasso (eds.): A Treatise of Legal Philosophy and General Jurisprudence. Sv. 9. A History of the Philosophy of Law in the Civil Law World, 1600–1900. Dordrecht: Springer, 2009, str. 8.

[65] COYLE, Sean: Modern Jurisprudence. A Philosophical Guide. 2. vyd. Oxford: Hart Publishing, 2017, str. 13.

[66] VESTING, Thomas: Rechtstheorie. 2. vyd. München: C. H. Beck, 2015, str. 44.

[67] Jedním z příkladů podle Coyla je absence obecného teoretického pojmu subjektivního hmotného práva, který se utvářel až v souvislosti s rozvojem systémového přístupu k právu v právní vědě. Viz COYLE, Sean: Modern Jurisprudence…, str. 14. K historicko-teoretickým koncepcím subjektivního práva v české literatuře viz ŠEJVL, Michal: Lidská práva jako subjektivní práva. Teoretické a historické aspekty. Praha: Akademie věd České republiky, 2017, zejména kapitolu 1. Michal Šejvl však připomíná, že řada iusnaturalistických koncepcí včetně subjektivních práv má původ již ve středověku a raném novověku (viz Ibid., str. 27 a násl.).

[68] AKVINSKÝ, Tomáš: Summa Theologica. Část I–II, QQ 90–93, citováno dle anglického překladu dostupného na: http://www.gutenberg.org/ebooks/17897. Rozlišování výše uvedených tří forem práva, řazených podle stupně dokonalosti (lex aeterna, lex naturalis, lex humana), přetrvalo v podobě popisované Akvinským až do 17. století – PAGDEN, Anthony: The Enlightenment and why it still matters. Oxford: Oxford University Press, 2013, str. 39. Podle Anthony Pagdena je při vymezování přirozeného zákona u Akvinského klíčové, že se jedná o aktivní participaci lidí na Božím plánu, nikoliv jen sumu přirozeného chování lidí (nebo dokonce všech bytostí na světě), což byla koncepce přirozeného práva (ius naturale) popisovaná již v římském právu. I v přirozeném zákoně (nejen ve věčném, Božím zákoně) se tedy projevuje Boží vůle – viz BRÖSTL, Alexander: Frontisterion alebo Búdky pre vzletné myšlienky (o štáte a práve). Bratislava: Kalligram, 2009, str. 91.

[69] SCATTOLA, Merio: Scientia Iuris and Ius Naturae…, str. 7.

[70] Je však třeba připomenout zásadní význam zejména italských právnických škol 12. století, které začaly právo zkoumat nikoliv jen jako existující praxi (zejména obyčejovou a soudní), nýbrž na právo pohlížely jako na systém pravidel regulujících chování lidí. V podrobnostech viz GÁBRIŠ, Tomáš: „Súkromné právo“ a „bezštátne právo“: Historické paralely k postmodernej situácii. Právněhistorické studie, č. 1, roč. 47, 2017, str. 117.

[71] SCATTOLA, Merio: Scientia Iuris and Ius Naturae…, str. 9.

[72] Ibid., str. 8.

[73] WINTR, Jan: Metody a zásady interpretace práva…, str. 41–42.

[74]STELMACH, Jerzy: Systémové a topické koncepce kontinentálního práva. In: GERLOCH, Aleš, MARŠÁLEK, Pavel (eds.): Zákon v kontinentálním právu. Praha: Eurolex Bohemia, 2005, str. 120–121. Velmi podobně tuto situaci popisuje v několika svých dílech Tomáš Gábriš, používá však trochu odlišnou terminologii, když namísto topického přístupu hovoří o kazuistickém, případovém nebo problémovém přístupu k právu jakožto produktu problémového myšlení (Problemdenken): GÁBRIŠ, Tomáš: Systematickosť kodexov verzus nesystematickosť právnej interpretácie a argumentácie. In: TUROŠÍK, Michal, ŠEVČÍKOVÁ, Andrea (eds.): Sekcia dejín štátu a práva a teorie práva: právne normy, zbierky a kodifikácie – historický vývoj a vplyv na modernú normotvorbu. Zborník z III. medzinárodnej vedeckej konferencie Banskobystrické zámocké dni práva. Belianum: 2018, str. 142. GÁBRIŠ, Tomáš: Systematic versus Casuistic Approach to Law: On the Benefits of Legal Casuistry. Journal of Ethics and Legal Technologies. roč. 1, č. 1, 2019, str. 57.

[75] BOBEK, Michal: Precedent v tradici common law. In: BOBEK, Michal, KÜHN, Zdeněk (eds.): Judikatura a právní argumentace. 2. vyd. Praha: Auditorium, 2013, str. 56. Podobně o souvislosti topického přístupu a pojetí v common law uvažuje Tomáš Gábriš; některé tyto vztahy prezentoval ve svém příspěvku Kazuistika v etike a práve v rámci workshopu Etika v právu a profesní etika, konaném dne 23. 5. 2018 v Olomouci.

[76] STELMACH, Jerzy: Systémové a topické koncepce kontinentálního práva…, str. 121. Podobná úvaha stojí ostatně i v rozlišování empirické a analytické metody v právním myšlení, kterou s odkazem na R. Cotterrella zmiňuji v kapitole 2.

[77] Například Aristotelés preferoval spravedlnost podle daného práva – ARISTOTELES: Politika. Praha: Nakladatelství Petr Rezek, 1998, str. 41–42 (1253a): „právo je řád občanského společenství; a právo rozhoduje o tom, co je spravedlivé“. Zároveň však ve spise Topiky popisuje „topoi“, tedy logické i zcela praktické postupy, jak vést argumentaci. BERKA, Karel: Aristotelovo pojetí dialektiky. In: ARISTOTELES: Topiky. Praha: Academia, 1975, str. 9. Topické argumenty, jak jsem nastínil výše, naopak preferují ad hoc řešení.

[78] MARŠÁLEK, Pavel: Právo a společnost. Praha: Auditorium, 2008, str. 22–23. Pavel Maršálek poukazuje na základy diferenciace normativních systémů v období renesance a reformace, tedy období určité sekularizace právní a státní filozofie.

[79] HATTENHAUER, Hans: Evropské dějiny práva. Praha: C. H. Beck, 1998, str. 42. Zároveň však tento autor dodává, že základní problém při poznávání archaického práva spočívá v uznání jeho druhové jinakosti. Chce být pochopeno ze sebe sama a vzpírá se každému, kdo je chce vyložit pomocí pojmových technik moderního práva.

[80] Jak uvádějí Paul Woodcraft a Michael Gagarin, v nejstarší řecké kultuře neexistoval pro pojem práva jediný termín. Pojem „nomos“ označoval před 5. stoletím před naším letopočtem nejen zákon, ale i sociální normu, zvyklost či tradici, kromě toho se používaly například pojmy „thesmos“ (co bylo uloženo) nebo „rhetra“ (co bylo řečeno). Viz GAGARIN, Michael, WOODCRAFT, Paul: Early Greek Legal Thought. In: MILLER, Fred, BIONDI, Carrie-Ann (eds.): A Treatise of Legal Philosophy and General Jurisprudence. Sv. 6. A History of the Philosophy of Law from the Ancient Greeks to the Scholastics. 2. vyd. Dordrecht: Springer, 2015, str. 7. K etymologii pojmu právo (law) v kontinentálním právní kultuře viz HATTENHAUER, Hans: Evropské dějiny práva…, str. 39 a násl., v anglosaské právní kultuře viz PATTARO, Enrico: The Law and the Right. A Reappraisal of the Reality that Ought to Be. A Treaties of Legal Philosophy and General Jurisprudence. Sv. 1., Dordrecht: Springer, 2005, str. 5.

[81] HATTENHAUER, Hans: Evropské dějiny práva…, str. 271. Srov. i SELTENREICH, Radim: Zákon jako pramen práva ve vývoji kontinentální právní kultury. In: GERLOCH, Aleš, MARŠÁLEK, Pavel (eds.): Zákon v kontinentálním právu. Praha: Eurolex Bohemia, 2005, str. 75.

[82] „Ne vše, co je dovoleno, je čestné.“ Viz podrobněji LUHMANN, Niklas: Operational Closure and Structural Coupling: the Differentiation of the Legal System. Cardozo Law Review, roč. 13, 1991–1992, str. 1429.

[83] LESAFFER, Randall: European Legal History. Cambridge: Cambridge University Press, 2009, str. 66.

[84] Ibid. K pojmu svémoc viz MOTYČKA, Petr: Svépomoc a svémoc: Kde je hranice (ne)dovoleného? Právní rozhledy, roč. 23, č. 15–16, 2015, str. 515–572, ELIÁŠ, Karel: Proč se svépomoci říká svépomoc. Právní rozhledy, roč. 11, č. 10, 2003, str. 494–498.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Koncepce práva jako systému.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.