Neutečeš

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Dominika Hájková

Neutečeš – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

copyright © Dominika Hájková, 2020

ISBN 978-80-765-0086-0 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0087-7 ePub

ISBN 978-80-765-0088-4 mobi

ISBN 978-80-765-0089-1 PDF

Dominika Hájková

Z celého srdce chci všem moc poděkovat za podporu při předprodeji. Bez vás bychom knihu Neutečeš v ruce nedrželi. Nejraději bych sem napsala jména všech přispěvatelů. Vážím si každého příspěvku, každého sdílení. Vaše podpora byla nesmírně důležitá a já doufám, že vaše investice do této knihy stála za to. Určitě mi napište na instagramový účet @dominika_hajkova, jak se vám kniha líbila, co vás překvapilo, zaujalo, zkrátka cokoliv, odpovím na každou zprávu. A nebojte se, moje dobrodružství pokračuje, zanedlouho půjde do předprodeje další kniha. Budu ráda, když budete zase u toho!

Poděkování mým kolegům, kteří se podíleli na výrobě knihy:

Ondřej Horník – redaktor

Veronika Žáková – korektorka

Jiří Houžvička – grafik a sazeč

Tereza Kvapil Pokorná – ambasadorka knihy

Darina Krejčí – influencerka

Klára Rutkovská – betačtenářka

Veronika Mahdalová – vedoucí Pointy

Speciální poděkování sponzorům knihy:

Radek Hájek a Eva Hájková, nejlepší rodiče, kteří při mně stáli a fandili mi. Jim patří největší díky, protože mě odmala vedli k tomu, ať si jdu za svými sny. Bez nich bych nenašla odhodlání knihu napsat. Jsem jim vděčná za vše, co mi do života dali a stále dávají.

Emil Hájek a Dana Hájková, babička s dědou, kteří mi poskytli velkou oporu, prožívali se mnou předprodej od začátku do konce a dodávali mi sílu a víru, že zvládnout se dá vše, když si za tím půjdete. A já si šla. Děkuji!

Jarmila Bělíčková a Jiří Bělíček, další babička a dědeček, kterým jsem vděčná za všechno, co mi do života kdy dali, byli pro mě oporou v dobrém i zlém a také s jejich pomocí jsem svůj sen dotáhla do konce.

Lenka Bilíčková a Radomír Bilíček jsou další dvě osoby, kterých si moc vážím. Jsou to rodiče mého přítele a jsou jako moje druhá rodina. Fandili mi celou dobu, podporovali mě, dodávali mi sílu a odhodlání. I jim z celého srdce děkuji.

Další poděkování patří Lence Šnoblové za velkou finanční podporu při předprodeji. Její děti Lukáška a Simonku jsem měla jako jejich učitelka na starost ve školce. Velice si její podpory vážím a doufám, že si jednou Lukášek nebo Simonka knihu také s chutí přečtou.

Dalším člověkem, který mě finančně podpořil, byl Petr Říha, jemuž patří velké poděkování za ochotu přispět. Jsem ráda, že mu můžu poděkovat takto veřejně.

Velké poděkování patří i Alžbětě Frimlové, která mě též při předprodeji podpořila nemalou částkou. Pracuji v mezinárodní umělecké školce, v níž je paní Frimlová jednatelkou, a já si nesmírně vážím toho, jakou podporu mám od svého vedení. Děkuji!

Posledním člověkem, kterému chci konkrétně poděkovat, je můj přítel Štěpán Bilíček, který při mě stál po celou dobu vzniku knihy. Podporuje mě, dodává mi sílu, vykouzlí úsměv na tváři, když se zrovna něco nepovede, raduje se se mnou z úspěchů, otírá mi slzy, když mi není nejlépe, zkrátka je tu pro mě. Miluji tě a děkuji!

Děkuji všem svým kamarádkám, kamarádům, kteří vše prožívali se mnou, radovali se, když se spustil předprodej, a měli se mnou trpělivost, když jsem byla nervózní. Maminkám a tatínkům ze školky, ať už z předešlé, či stávající, za finanční podporu, paní ředitelce Janičce, která je mým velkým vzorem v učitelské profesi, mým kolegyním, které od rána do večera poslouchaly mé povídání o knize, všem zákaznicím kadeřnického salonu mojí maminky, která každé rozdávala letáčky s informací o předprodeji, děkuji rodině z přítelovy strany za finanční podporu, lidem, které neznám nebo se známe jen ze sociálních sítí a oni se přesto rozhodli mě podpořit. Doufám, že se vám kniha líbí. V neposlední řadě děkuji naší kavárně v Klatovech Café Jednorožec, že jsem i tam mohla umístit letáčky. Věřím, že se tu všichni brzy sejdeme na křtu knihy!

1

Klíče, peníze, léky. Říkám si, co ještě tak můžu potřebovat. Hučí mi v hlavě, asi mi za chvilku praskne. Cítím, jak mi po čele stékají kapky potu. Běhám po obývacím pokoji, kvapně házím do batohu a cestovní tašky jednu věc přes druhou, od oblečení po kosmetiku. V hlavě se mi rojí myšlenky. Říkají mi především, že musím vážně zrychlit. Jsem zvědavá, jak bude to oblečení vypadat, až ho z tašek zase vyndám.

Rozhlížím se po bytě, prohledávám skříně a šuplíky, abych náhodou na něco nezapomněla, neobtěžuju se ani zavírat dvířka. Na stole v jídelně nechávám nedopitý hrnek kávy, ještě má na sobě otisk rtěnky, kterou jsem dnes ráno použila, než jsem šla do práce. Na sporáku stojí hrnec s nedovařenou polévkou a všude po bytě se válí věci.

Rychle házím batoh na záda, do ruky popadnu cestovní tašku, nasadím si tenisky. Se zavazováním tkaniček se nezdržuju, hlavně ať už jsem pryč. Pokud ovšem ještě nějaký čas vůbec mám.

Utíkám dolů ze schodů, vyběhnu na ulici a hlavou se mi honí jen: Utíkej.

Hluk ulice plné taxíků a lidí spěchajících domů z práce, vůně pečiva z vedlejší pekárny mi pouze zdůrazní, že jsem tu naposledy. Ovane mě chladný vzduch, přestože je skoro polovina července. Běžím přes ulici, po které jsem každé ráno chodila do práce, přes ulici, kde jsem měla útulný malý byteček. V prvním patře, s balkonem, výhledem do zahrady. Milovala jsem to tu, byla radost vracet se z práce na místo, kde jsem se cítila doma.

Stále běžím, dýchá se mi hůř a hůř, pálí mě v krku, začínají mě bolet záda i ruce z toho, kolik nesu věcí, vlasy mi padají do obličeje a v očích cítím slzy. Neustálý pocit, že je za mnou, mě žene kupředu. Už jen jeden blok a budu tam. Jen jeden.

Běžím jako o závod a konečně před sebou vidím budovu, která je pro mě dnes záchranou. Přibíhám k nádraží zpocená od hlavy až k patě. Lidé se po mně zmateně ohlížejí, někteří se dokonce zastaví a upřeně na mě zírají. Jako by nikdy neviděli ženskou běžet.

V rychlosti si kupuju lístek a stále mám zvláštní pocit, že mě pozoruje. Vidí mě. Určitě tu někde je a čeká. Uklidni se a nepanikař, nadávám si v duchu a paní u okýnka, která mi vydává jízdenku, si musí myslet, že jsem se zbláznila.

Mluví na mě a já lapám po dechu, rozhlížím se a nevnímám její slova. Jen přikyvuju, nacpu jí drobné, popadnu lístek, zkontroluju, z jakého nástupiště mi jede vlak, zda jsem si vůbec koupila správnou jízdenku, a opět běžím jako splašená. Tentokrát ze strachu, že mi to ujede.

Průvodčí už zapískal a spokojená skupinka dospělých a dětí ve vlaku mává zřejmě zbytku rodiny a slibují si, že si budou každý den volat. Křičím na průvodčího, aby na mě počkal. Vpadnu do vlaku, zakopnu a batoh mi málem přeletí přes hlavu. Průvodčí nad mými manévry jen zakroutí hlavou.

Najdu volnou sedačku, zabořím se do ní celá uřícená, stále s batohem na zádech. Vlak se rozjíždí. Snažím se zklidnit dech, jen tupě koukám z okýnka. Konečně mi začíná docházet, co se vlastně stalo. A já se rozbrečím.

„Slečno, vystupte, prosím. Slečno!“ zvýšil hlas průvodčí.

Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, kdo to na mě huláká. Musela jsem si zdřímnout, a tak mi vůbec nedocházelo, kolik uběhlo času.

Vyhlédla jsem z okýnka. To je zvláštní… Pamatuju si to tu jinak.

„Ale tohle není zastávka Komořičky,“ zaprotestovala jsem rozespalým hlasem.

„Skvělý postřeh. A teď prosím vystupte,“ odpověděl mi průvodčí.

Zmateně jsem na něj zírala. Z jeho výrazu ale začalo být rychle zřejmé, že se mnou ztrácí trpělivost.

„Ale já mám jízdenku do Komořiček,“ odvětila jsem a strkala mu do ruky svůj lístek.

„Vlak končí jízdu v této stanici. Porucha na trati. Oznamovali to všem cestujícím na nádraží. Prosím, vystupte si. Do Komořiček musíte pěšky. Žádný spoj už dnes nejede.“

Sebral se, odešel a nechal mě napospas místu, které jsem vůbec neznala. Popadla jsem dvě tašky, do kterých jsem před pár hodinami zabalila svůj život – nebo spíš to, co z něj zbylo – a vystoupila z vlaku.

Samozřejmě že jsem skrze všechno svoje zmatkování přeslechla, že je na trati nějaká porucha. Člověk by teda hlavně očekával, že když nastane nějaká porucha na trati, nabídnou lidem náhradní dopravu. Evidentně to všude nefunguje tak jako v Praze.

To, co jsem viděla před sebou, mě docela vyděsilo.

Budova, která se tvářila jako nádraží, vypadala, že přežila několik válek. Dalo by se však pochybovat o tom, že by dokázala přežít nějakou další. Bezvadný.

Usadila jsem se na lavičku před nádražní budovou. Vytáhla jsem z kapsy kalhot telefon, který mi oznámil, že už dlouho spolupracovat nebude, jelikož mu zbývá pár procent baterky. Odfrkla jsem si a rychle jsem zadala do mapy svůj cíl.

Komořičky jsou pět kilometrů daleko. Vstala jsem a vydala se na cestu. Třeba to stihnu, než se setmí. Červencový den díkybohu konečně vypadal tak, jak vypadat má. Svítilo sluníčko a jeho paprsky mě hřály do obličeje. Společnost mi dělali zpívající ptáci a komár, který mě začal kousat do nohou. Přede mnou se objevil hustý les, mapa mě však neomylně vedla přímo skrz něj.

A tak začala moje cesta.

Nebo možná skončila dřív, než začala.

2

„Bože, co bych dala za šálek kávy,“ vzdychla unaveně Eliška a podívala se na mě přes svůj stůl, který stál kousek od mého pracovního koutku.

Bílý stůl, růžové gerbery ve váze, notebook, hromada papírů s rozdělanými články; některé z nich poputují rovnou do koše, některým z nich chci dát ještě šanci, než je nadobro zavrhnu. Poslední věcí, která zdobila pracovní plochu, byl rámeček s fotografií mě a mého snoubence Davida z doby, kdy jsme se seznámili.

Eliška byla tak maličká, že nebyla za notebookem vidět. Místo práce se věnovala rozhovoru se mnou.

„Lucka přijela včera z tábora, ukazovala nám fotky, seděli jsme dlouho do večera na zahradě a ona vyprávěla svý zážitky. Věřila bys, že vedoucí je nechali večer úplně bez dozoru? Málem jsem spadla ze židle, když mi vyprávěla, jak kluci mohli volně chodit do holčičích stanů. No chápeš to, Ali?“ Jak byla Eliška rozčilená, divoce rozhazovala rukama. Při jednom takovém gestu vrazila do štosu dokumentů, který se tyčil na stole.

„Skvělý, teď ještě tohle,“ vyskočila ze židle a urovnávala na zemi papíry.

Nechala jsem rozdělanou práci a šla jí pomoct.

„Opravdu potřebuješ kafe. A já taky. Nevíš, kde je Kája?“ zeptala jsem se.

Kája, Karel, byl můj a Eliščin kamarád. Pracoval ve stejné firmě jako my. Jeho stůl ale byl toho dne prázdný a noviny, hrneček s tužkami a sešity měl úhledně srovnané na stole.

S Eliškou a Kájou jsem se seznámila na střední škole. Od té doby jsme byli stále spolu. Teda pokud jsem zrovna já nebyla s Davidem, Eliška s dcerou Lucinkou a Kája někde nenaháněl chlapy.

A vždycky natrefil na ty nejhezčí. Nebylo se čemu divit, Kája stojí za to – kdyby nebyl homosexuál, možná bychom se o něj s Eliškou popraly.

„Nemám ponětí,“ odpověděla znuděně Eliška.

Odvedla jsem řeč jinam.

„Nemohla jsem dneska spát. David se poslední dobou chová divně. Chodí okolo mě, jako bych byla duch. A nedejbože, abych po něm chtěla pusu! Třeba jako včera.“ Vybavila jsem si tu chvilku a rázem se mi udělalo trochu mdlo.

Přišla jsem, jako každý den, z práce. David už byl doma. Výhodou jeho učitelské profese bylo, že se občas vracel dost brzy, a já si tak mohla užívat, že jsem přišla z práce a můj snoubenec už mě čekal s uvařenou večeří a zubil se na mě svým neodolatelným úsměvem. A já si myslela, že už nemůžu být šťastnější. Cítila jsem se jako princezna. Začátky vztahu jsou vždycky nejkrásnější. Jezdili jsme na výlety, užívali si každého dne spolu.

Časem však David zpohodlněl. A najednou byl on ta princezna v naší domácnosti, protože večeře a většinu ostatních věcí jsem musela dělat já. Nejdřív mi to nevadilo, byla jsem ráda, že si můžu svého přítele hýčkat.

V poslední době se ale všechno změnilo ještě mnohem víc.

Z práce chodil později, byl podrážděný a náladový.

Jenže včera jsem přišla domů dřív, všechny články jsem stihla s předstihem napsat a odevzdat, a tak jsem si mohla užít zasloužené volno. Jen jsem vstoupila do našeho hnízda lásky, uviděla jsem jeho boty v předsíni. Netvrdil mi, že se dneska zase zdrží?

„Ahoj, zlato! Ty už jsi doma?“ David se neozýval. Vyzula jsem si boty a vkročila do obýváku.

David seděl na pohovce a díval se na fotbal.

„Ahoj,“ zopakovala jsem. David po mně jen hodil pohledem a zabručel něco ve smyslu: „Ahoj, nevidíš, že koukám na fotbal, nech mě být.“

Sedla jsem si vedle něj na pohovku, složila nohy pod sebe, vzala si jednu ze slaných tyčinek, které měl v misce položenou na stehnech, a prohlížela si jeho tvář z profilu. Černé vousy mu krásně zdobily bradu a jeho velké rty jsem měla chuť pořádně políbit pokaždé, když jsem je viděla.

Pohladila jsem ho rukou po tváři a přitáhla si ho blíž k sobě, abych ho mohla políbit. Odtáhl se ode mě se znechuceným výrazem.

„Prosím, zlato, nevidíš, že dávají důležitý zápas? Nemohla sis vybrat lepší chvilku? Teď jsem neviděl přihrávku,“ utrhl se na mě. Vstal a šel si otevřít další pivo. Vedle gauče stály už dvě prázdné lahve.

„No tak se omlouvám. Snad se zase tak moc se nestalo,“ zabrblala jsem.

„Nestalo? Ty vole, když ti říkám, žes zase něco posrala, tak mě laskavě poslouchej.“

„Ale…“

„Mlč ti říkám,“ vyštěkl na mě, zaťal zuby a přísně se na mě díval.

Sklopila jsem hlavu a byla jsem radši potichu. Jako vždycky. Nechtěla jsem ho rozčílit ještě víc a dostat ho do stavu, že neví, kdy přestat.

„Ty, poslouchej, nezdá se ti, že David nějak moc pije, Alčo?“ Dál jsme rovnaly papíry ze země na stůl a já jsem se jen uchechtla.

„Zlato, to opravdu ne, dá si občas pivo, ale to hned neznamená, že je alkoholik,“ bránila jsem svého snoubence.

„Jak myslíš. Já jen, nějak se mi prostě nezdá. Dřív běhal, hlídal si všechno, co mu přišlo na talíř. Ale je to jenom můj názor,“ řekla Eliška.

Mlčela jsem, sama jsem nevěděla, co jí na to odpovědět.

„Hele a nebere náhodou antidepresiva?“

„Bere. Ale už míň,“ obhajovala jsem ho.

„Pořád ty stavy trvají?“

Těmi stavy Eliška myslela šílené výkyvy nálad, výbuchy vzteku a myšlenky všeho druhu.

Pokývala jsem hlavou.

„Já nevím, přestává se mi to líbit, říkám ti pořád dokola, ať ještě utečeš, dokud můžeš.“

Hodila jsem po ní zlověstný pohled. Eliška jen přikývla, sebrala zbytky věcí ze země a šla dělat svou práci.

David přece není nějaký blázen!

Byla jsem tak rozčilená! Ani na chvilku jsem si nepřipustila, že by na Eliščiných úvahách mohlo být něco pravdy.

3

Vůně lesa, křupající větvičky na zemi, v dálce se ozývala kukačka a přes jehličí na stromech dopadaly na zem sluneční paprsky. Les utvořil prostor jen pro moje myšlenky. Jako by mi umožnil zapomenout na všechen hluk okolního světa, vymezil místo přesně jenom pro mě.

Šla jsem příjemnou lesní pěšinkou. Mobil už pomalu vypovídal službu, ale ukazoval, že do Komořiček mi zbývají jen nějaké dva kilometry. Po takové dlouhé době konečně uvidím vesničku, kam jsem jako malá jezdila na prázdniny, kde jsem od rána do večera běhala v lese, trhala borůvky, chodila s babičkou na houby, zkrátka si užívala prázdniny na vesnici. Moc jsem to milovala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neutečeš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.