OSVOBOZENÍ

Imogen Kealey

OSVOBOZENÍ

Imogen Kealey

LIBERATION

Copyright © Darby Kealey 2020

Novel by Imogen Robertson from the screenplay by Darby Kealey

First published in Great Britain in 2020 by Sphere, an imprint of Little,

Brown Book Group

All rights reserved

Translation © Jiří Jaňák, 2020

ISBN 978-80-249-4174-5

ČÁST I

MARSEILLE, LEDEN 1943

1

Tohle byl špatný nápad. Hodně špatný nápad. Zatraceně.

Nancy zavřela oči a skrčena za troskami rozstřílené zdi se zhluboka nadechla. V hrdle ji pálil smrad hořící budovy, mastný kouř ji štípal v očích a tělo prostřednictvím svalových křečí začínalo pomalu protestovat proti úzké, nepohodlné skrýši. Teď už jasně slyšela hlasy blížící se německé hlídky.

„Auf der linken Seite.“ Na levé straně.

Zeď, za níž se právě schovávala, byla ještě včera pevnou částí budovy, něčího domova. Jednoho z tisíců malinkých činžáků v koutě Marseille, v němž se chudší část obyvatelstva po celé roky snažila prohádat, přečůrat a usmlouvat se od jednoho dne ke druhému.

Teď se krčila v troskách špinavé místnůstky ve svém druhém nejlepším kabátě a třetích nejlepších botách na vysokém podpatku. Jak ty zatracené věci tlačily! Skrze zbytky horního patra sice viděla bezmračnou zimní oblohu, ale místnost měla jediné dveře. Hloupě se rozhodla se zde schovat před německou hlídkou. Zatímco Nancyini kolegové o něco výše v kopci pokračovali v rozmísťování náloží, Němci se promenádovali mezi troskami a vyháněli bývalé obyvatele Staré čtvrti z jejich nuzných děr. Brali to dům po domu. A její skrýš byla na řadě. Z vyšších svahů kopce sem doléhal lomoz padajících cihel, občas promíchaný s výstřely.

„Našli další krysy, chlapci,“ ozval se jakýsi starší hlas. Asi důstojník.

„Když já bych radši myšku,“ odtušil jeden z podřízených. Odpovědí byla salva smíchu.

Většina Nancyiných bohatých přátel by o návštěvě této čtvrti neuvažovala ani před válkou. Příliš nebezpečná. Příliš podivná. Nancy se však před pěti lety během prvního dne v Marseille zatoulala do klikatých, úzkých uliček Staré čtvrti a bezmezně se do nich zamilovala, stejně jako do všech hříšníků a ožbrundů a karbaníků, které zde našla. Milovala všechny vzteklé a pokřivené odstíny a kontrasty, do nichž okamžitě zapadla. Měla nadání dostat se na zakázaná místa, takže se mohla ve Francii živit jako novinářka. A jako Australanka si moc dobře uvědomovala, že si může dovolit věci, o nichž se rodilé Francouzky, úzkostlivě střežící svou reputaci, ani neodvažovaly snít. Po celé roky chodila Nancy křivolakými uličkami beze strachu, dělila se o cigarety s mladými poberty a vyměňovala si šťavnaté nadávky s jejich šéfy. I po zásnubách s jedním z nejbohatších průmyslových magnátů v Marseille si nepřestala chodit, kam se jí zlíbilo. A vše fungovalo bez zádrhelů. Když začala válka a zásoby se pomalu tenčily i na území Vichistické Francie, Nancy už byla dobrou známou dobré poloviny překupníků ve městě.

„Je prázdná, kapitáne!“

„Dobrá, prohledejte další, mládenci.“

Nakonec náckové přišli i do Marseille se vší svou ošklivostí a lhostejným násilím, a definitivně pohřbili iluzi, že alespoň část Francie není okupována. Poté se navíc rozhodli, že správným řešením problému provokatérů, pašeráků a zlodějů ze Staré čtvrti je vypálit jejich domovy do základů a zastřelit každého, komu se nepovedlo včas zmizet. Takže si vkleče za zdí a s blížící se hlídkou musela Nancy neochotně přiznat: vydat se na poslední misi do Staré čtvrti ve chvíli, kdy esesmani pročesávají trosky v honbě za přeživšími, byl špatný nápad. Přijít sem, zatímco ta banda sadistů v okovaných botách netoužila po ničem jiném víc než chytit pašeráka a spojku Hnutí odporu, známou jako Bílá myš, byl opravdu, opravdu blbý, opravdu nebetyčně blbý, špatný nápad.

Ne že by měla na výběr. Každá mise byla důležitá, ale tahle byla důležitá přímo životně a musela být úspěšně provedena dnes, i když náckové systematicky cupovali nejbližší okolí na cucky. Odhodlaně

vyšla z luxusní Henriho vily, proklouzla kolem hlídek, vyhledala svůj kontakt, vystrašila toho proradného kluzkého hada natolik, aby dodržel svou část dohody a dal jí, pro co přišla. Balíček, zabalený v mnoha vrstvách zasraných keců chválících nacisty z tiskáren vichistických plátků, držela pevně v podpaží. Stál ji tisíc franků a rozhodně se vyplatí do posledního centimu – jestli se odtud dostane živá.

Musí zmizet. Jestli ji zhaftnou a odvezou k výslechu, tak rozhodně nestihne svou další schůzku. I kdyby nakrásně zbaštili její obvyklou

„Co, já, důstojníku? Jen jsem cestou z lázní špatně odbočila. Ta uniforma vám ale nádherně sekne. Vaše matka musí být opravdu pyšná!“ rutinu. Bůh ví, že se během posledních dvou let promrkala a proflirtovala pěknou řádkou kontrolních stanovišť, s červenou rtěnkou na rtech a tajnými zprávami a součástkami do rádií pro Hnutí odporu schovanými v podšívce kabelky nebo pevně přivázanými k vnitřní straně stehen. Ale dnešní setkání musí, prostě musí, stihnout včas.

Dva muži z hlídky už byli ve vstupní hale. Do psí prdele. Kdyby je nějak dokázala vylákat zpět na ulici, mohla by zkusit proběhnout do zadní části budovy a zmizet. To byla jedna možnost. Jedinou další možností bylo prostřílet se.

Vytáhla z kabelky revolver a olízla si rty. Není čas ztrácet čas. Je třeba to udělat. Opatrně vykoukla přes okraj rozbitého okna a rozhlédla se doprava a doleva ulicí. Dům na protější straně na východ od ní měl stále ještě zachované části druhého patra. Někomu se nechtělo plýtvat TNT. Oknem viděla stůl s vázou, stojící v místnosti bez zdí či stropu. S osamocenou růží ve váze si pohrával vítr, živený ohněm. Výborně.

Nancy otevřela bubínek revolveru, rychle vysypala náboje do dlaně a přes hlavu je hodila na druhou stranu ulice. Jeden z vojáků na ulici vycítil pohyb a rychle se otočil jejím směrem. Hodila sebou na zem ke zdi a zadržela dech. Jedna. Dvě. Pak náhle zazněl výstřel. Oheň si našel první z nábojnic. Pak třeskla další rána.

„Opětujte palbu!“

Oba vojáci v hale se obrátili k ulici a začali střílet. Nancy proklouzla tak blízko za jejich zády, že dobře cítila pach korditu. Pak se ze všech sil rozběhla k zadní části domu. Hlídka ještě stále bojovala s přeludy. Otevřela zadní dveře, přeběhla napříč úzkým dvorkem, posetým mnoha troskami, a ponořila se do bludiště bezejmenných zadních uliček, které ji nakonec vyplivlo v relativním klidu a mírů ulice Rue de Bon Pateur. Byla prázdná. S vítězným zajásáním se rozběhla dolů z kopce, balíček stále pevně v podpaží, a volnou rukou si držela na hlavě elegantní slamáček. Ze všech sil se snažila nesmát, zatímco se vrhla na náměstí jako dítě závodící na byciklu.

Rovnou do náruče další hlídky. Tedy málem. Stáli k ní totiž zády. Rychle se přitiskla k nejbližší zdi a opatrně se začala plížit zpět do kopce. Z okna protějšího domu ji sledovala kočka. Pomalu a rozkošnicky pomrkávala.

Nancy se na ni podívala a přitiskla prst k ústům. Doufala, že zvíře na takovou dálku nepozná, že má raději psy. Dvě stopy od sebe viděla temné ústí neveliké uličky. Byla tak úzká, že se jí málem nedalo projít, čemuž nepomáhaly ani haldy bůhvíjakých odpadků a trosek.

Vklouzla dovnitř a ze všech sil se snažila, aby se její kabát nedotkl podezřele mastných stěn. Dlažební kostky byly zrovna tak kluzké. A ten zápach! Bože můj! Takhle nesmrděly ani kanály na rybím trhu uprostřed léta. Začala dýchat ústy, zatímco ji ohlušoval tlukot vlastního srdce. Doufala, že se služebné povede zachránit jí boty, ačkoli ji tlačily. Znovu zaslechla hlídku. Dle jejich křiku chytili nějakého chudáka. Teď zaslechla i jeho tišší odpovědi. Zněl zoufale a vyděšeně.

„Nesmíš jim ukázat, že se bojíš, kámo,“ zašeptala si pro sebe. „Jen je tím rozparádíš.“

„Na kolena!“

To není dobré. Nancy obrátila pohled k tenkému proužku blankytné oblohy nad hlavou a pomodlila se. Ne že by byla věřící, ale třeba ten Frantík ano. Nebo ten ozbrojený Němčour. Kolik se kolem nich asi ukrývá lidí vyděšených k smrti, bez hnutí naslouchajících odehrávajícímu se dramatu? Třeba se také modlí. Možná se tím něco změní. Nebo také ne.

Zaslechla cvaknutí závěru pušky, vyjeknutí a zvuk nohou běžících k její skrýši. Ten idiot se pokouší o útěk. Výstřel se ozvěnou mnohokrát odrazil od okolních zdí. Dobře slyšela zachroptění, když kulka našla svůj cíl. Otočila se právě včas, aby zahlédla jeho tělo padnout uprostřed silnice kolmo ke vchodu do Nancyina úkrytu. Tvář měl otočenou k ní. Pro Krista pána, vždyť to byl ještě kluk. Nebylo mu víc než osmnáct. Nedokázala od něj odtrhnout oči a zdálo se jí, že ji uviděl. Měl opálenou kůži zdravého chlapce z Marseille, tmavohnědé oči a vystouplé lícní kosti. Oblečený byl v plátěné košili bez límečku, jakou nosila většina dělníků v oblasti, sice sepranou do tenka, ale stále sněhobílou díky svědomité péči starostlivé matky. Bože, jeho matka. Kde asi byla? Pod ležícím tělem se začala šířit louže karmínové krve. Rudé stružky si začaly razit cestu spárami mezi dlažebními kostkami dolů z kopce. Chlapecké rty se hýbaly, jako by se snažil jí ještě pošeptat nějaké tajemství. Pak jí výhled zakryla německá bota. Voják se zadíval zpět na náměstí a něco zakřičel. Nancy ani nepostřehla, co říkal. Dostal úsečnou odpověď.

Voják shodil pušku z ramene, natáhl uzávěr a přiložil pažbu k líci. Ustoupil o kousek k Nancy, takže opět viděla mladíkův obličej. Svět se zúžil na kousek dlážděné cesty, žlutě omítnutou zeď protějšího domu, zalitou zimním sluncem, a na pohybující se chlapecká ústa. Prásk! Ulici zkropila krev a kousky mozku. Tělo sebou škublo a pak ztuhlo. Světlo v očích bylo náhle a nevratně to tam.

Nancy cítila nával vzteku. Zločinní, vražední parchanti. Ponořila ruku do kabelky a nahmátla revolver. V tu chvíli jí s hořkostí došlo, že je prázdný.

„Ale do prdele,“ pronesl voják polohlasně, zatímco si zkoušel otřít krvavé fleky z blůzy své uniformy. Stál moc blízko a dal sám sobě cennou lekci. Podíval se k oknu, v němž předtím seděla kočka, a pak se rozhlédl doleva a doprava ulicí. Nancy už neměla kam zmizet. Za chvilku ji uvidí, s tím nic nenadělá, a protože ho nemůže odpravit, bude se muset ze všeho vymluvit. Začala si v duchu připravovat omluvy a lichotky. Měla by hrát vyděšenou holku? Nebo naštvanou Francouzku, zastrašující esesáky bohatstvím svého muže a jeho vysokými konexemi? Útok často bývá nejlepší obranou. Potěšení ze řvaní do němčourova obličeje by stálo i za kulku do hlavy.

Kdosi na náměstí vyštěkl rozkaz. Voják si hodil pušku na rameno, vyrazil zpět z kopce a za svými zády zanechal Bílou myš, dusící se ve skrýši vzteky.

Musela počkat, takže začala počítat do padesáti a při tom si prohlížela chlapcův obličej. Jedna. Hitler hovoří v Berlíně a Nancy jej v malé skupince novinářů poslouchá. Nerozumí ani slovu, ale dobře cítí divoké, ohavné nadšení davu. Rozhlédla se po svých přátelích, zahraničních korespondentech z Paříže, kteří se stejně jako ona přijeli podívat do Německa, o co tomuhle směšnému skrčkovi vlastně jde. Všichni do jednoho byli starší a zkušenější než ona, ale vypadali stejně poděšeně a znechuceně, jak se cítila. Dvě. Vídeň, kde dav kriminálníčků v hnědých košilích Sturmabteilungu rozbíjejí výlohy židovských obchodů, vyvléká jejich majitele za vlasy na ulici a před zraky sousedů je nelítostně bičuje; jedni odvrací zrak, jiní se smějí a tleskají. Tři. Útok na Polsko, vyhlášení války a následné měsíce vyčkávání. Čtyři. Její snaha nacpat do své sanitky co nejvíce uprchlíků při pádu Francie. Pět. Němečtí stíhači střílející do dlouhých řad prchajících žen a dětí. Šest. Henriho návrat ze služby na frontě se srdcem zlomeným a poníženým rychlou porážkou jeho domoviny. Sedm. Den, kdy padla Paříž.

Obrazy jí před vnitřním zrakem putovaly v přísném sledu. Nancy zaťala pěsti. Ten den ve Vídni přísahala, že pokud bude mít někdy možnost nacistům ublížit, udělá to. Vše, čím si od té doby prošla, její odhodlání jenom posílilo. Vyžívala se ve své protinacistické nenávisti. Užívala si sebemenší vítězství. Věřila, že Hitler je šílencem a že mu útok na matku Rus zlomí vaz. Pro rychlý pád jeho zkaženého a nenávistného režimu by udělala cokoli. Věděla, že by měla být vystrašená a potichu se držet stranou do chvíle, než Hitler a jeho poskoci konečně zmizí v propadlišti dějin. Byla ale příliš naštvaná, než aby se bála, a mlčet vlastně nikdy pořádně nedokázala.

Padesát. Tento muž. Chlapec, chycený v síti okupace a ničení Staré čtvrti Marseille a bez mrknutí oka zavražděný okupantem s puškou. Světlo mizející z jeho očí. Nancy opatrně vyšla na ulici a bez pohledu na mrtvolu sešla na tržiště. Nikdy na něj nezapomene. Odemkla své

kolo od zábradlí u fontány a balíček vložila do proutěného košíku na nosiči. Pak vyjela ze čtvrti ven.

Když dojela na pobřeží Středozemního moře, blyštícího se jako démant pod studenou zimní oblohou, sundala si rukavici a perfektně udržovaným nehtem přejela po novinovém obalu balíčku. Prořízla jej stejně dobře, jako by použila nůž. Uvnitř byla láhev Krugu 1928, stejné značky šampaňského, jaké objednal Henri tu noc, kdy se poprvé v Cannes setkali. Nancy obrátila balíček vzhůru nohama, aby natržený obal nebyl vidět, a šlápla do pedálů. Směřovala k lepší čtvrti, v níž s Henrim od začátku války žili. Šok z vraždy před jejíma očima pomalu vyprchával. Pozvedla hlavu ke slunci a užívala si studený vítr ve tváři. Do háje se skopčáky. Už teď vyhnali cenu za hlavu Bílé myši na sto tisíc franků, takže musí odvádět dobrou práci. Stojí za sto lahví skvělého šampaňského na černém trhu. Na to by si i připila, ale teď míří domů, aby se stihla obléci na vlastní svatbu.

2

Henri Fiocca sledoval z okna své převlékárny Nancy jdoucí po cestičce k domu. Ulevilo se mu u srdce, a zároveň jej zalily známé pocity údivu, strachu a vzteku. Dokonce i v den své vlastní svatby musela vyrazit kamsi za úkolem. Nejspíš doručovala dopisy pro Hnutí odporu či falešné doklady zoufalé duši prchající z Francie, nebo možná součástky rádia pro odbojovou buňku přímo v Marseille, Cannes či Toulouse. Nancy doručováním peněz a zpráv podivným kamarádům neurčitého známého vždy hodně riskovala. Nesnášel to. S volnou a často improvizovanou strukturou Hnutí odporu Nancy svěřovala svůj život do rukou cizinců v době, kdy člověk nemohl věřit ani vlastní rodině. Henri byl patriot každým coulem – nenáviděl Němce se spalující vášní rovnou Nancyině, takže otevíral dveře každému, kdo mohl nepříteli jakkoli ublížit. Pořád se však modlil k Bohu, aby se s těmito lidmi jeho budoucí žena nemusela zaplétat. Nancy jednala zdánlivě beze strachu, ale Henri strach dobře znal. Naučil se bát díky své lásce k ní. Nancy zmizela v domě a Henri s rukou přitisknutou na okenní tabulku vydechl její jméno. Ta dívka vletěla Henrimu do života jako meteor, v jehož stopách šel rovným dílem lesk a kouzlo a chaos. Zamiloval se do ní hned první noci, kdy se potkali. Jako by učinil krok přes okraj útesu do šokujícího objetí oceánu, ale nebyl si zároveň jistý, co po něm vlastně Nancy chce. Byl o hodně starší než ona, a jeho život byl navzdory všemu bohatství ve srovnání s Nancyiným tak nudný! Po roce zjistil, že jí o Henriho peníze vůbec nejde. Ach, samozřejmě je velmi ráda utrácela, stejně jako si užívala každé nové potěšení, které našla. Činila tak ale přímo s dětským nadšením. Pomalu odkrýval tajemství jejích mladých a nuzných let a jejího útěku z Austrálie do Ameriky a poté do Londýna, když jí bylo šestnáct; zjišťoval hloubku zoufalého odhodlání postavit mezi sebe a nešťastné dětství oceány a půlku světa, které se nakonec přetavilo v takřka zvířecí touhu po rozkoši a zavilou soběstačnost. Po dalším roce Henrimu došlo, že i Nancy se občas potřebuje o někoho opřít, a že si zvolila jeho.

Zvolila si ho.

Hruď se mu nadmula pýchou.

Dnes v noci už bude jeho manželkou. Věděl, že mu nepřestane luxovat pokladnici a vrhat se bezhlavě do nebezpečí pro Hnutí odporu jen proto, že se za něj vdá – o tom neměl žádné iluze – alespoň však dnešního dne a noci bude vědět, kde je, a že je jeho.

„Možná bych si s Nancy měla promluvit já,“ ozval se za Henriho zády tenký a nosový hlas. „Jestli se nedokáže ve svůj svatební den dostavit včas ke kadeřníkovi, pak se možná ani vdát nechce.“

Henri se podíval přes rameno na svou sestru, která podobna přestárlému jeřábu seděla na okraji jeho postele. V dobách jejího mládí bývala i navzdory dlouhému obličeji a tenkým rtům krásná, ale i se vším bohatstvím postupem času zahořkla a dle Henriho tím o svou krásu přišla. Trvala na tom, že Henriho doprovodí do převlékárny v poslední marné snaze přinutit ho svatbu zrušit.

„Klidně to zkus, Gabrielle, je-li to tvé přání. Ale Nancy ti jen řekne, ať jdeš pryč a necháš ji na pokoji. Nezapomeň, že není svázána bratrskou láskou. Já tě za dveře nevyhodím, ale ona ano.“

Gabrielle otevřené varování ignorovala. Pokračovala v hovoru hlasem stejně otravným jako bzučení komára: „Musím uznat, že francouzsky dokáže klít jako námořník v poslední hodině dovolené. Kde se pro všechno na světě takovým výrazům naučila? Jak nechutné.“

Henri se usmál. Slyšet Nancy nadávat v adoptivním jazyce řadil k jedněm z největších životních požitků.

„Je lingvistkou od přírody, Gabrielle.“

„Nesmysl! Nemá žádné věno! Nechce se stát katoličkou! Věří vůbec v Boha?“

„Pochybuji.“

Sestřin hlas dosáhl nových výšin: „Jak jsi jen mohl, Henri, jak můžeš znečistit rodinu australskou děvkou?“

Tímto prohlášením přetekl pohár bratrské lásky. Henri svou sestru vzal za ramena, zvedl ji z postele, a pevně ji tlačil ke dveřím.

„Ještě jednou promluv o mé ženě v tomto duchu, Gabrielle, a už nikdy se v mém domě neukážeš. Šťastně a bez váhání vyměním mé peníze, podnikání a celou svou rodinu za hodinu Nancyiny společnosti v nejšpinavějším baru na Montmartru. A teď odejdi.“

Gabrielle došlo, že přestřelila. „Myslím jen na tvé dobro, Henri,“ začala naléhat, ale to už jí dveře zaklaply před nosem.

Díky Bohu, že nemá ani tušení o Nancyině práci pro Hnutí odporu, pomyslel si. Bez váhání by šla na gestapo. Pro svou nenávist k Nancy a lačnost po finanční odměně by si neváhala zbrotit ruce krví.

Vrátil se k zrcadlu a uhladil si vlasy. Přátelé mu tvrdili, že od začátku války omládl. Neměl to srdce jim prozradit, že to jen oni stárnou rychleji. Všichni byli svým způsobem věrni vlastním ženám a Henri je nechtěl urazit poukázáním na fakt, že mu náctiletá tulačka z druhé strany zeměkoule vnukla nový smysl života a naději tváří v tvář porážce Francie, úniku britských vojáků z obklíčení u Dunkerku a v poslední řadě po strašlivém bombardování francouzské flotily v Mers-el-Kébiru na pobřeží Francouzského Alžírska z rozkazu samotného Winstona Churchilla. Přes tisíc Francouzů zahynulo pod výbuchy britských bomb. To vše otřáslo Francouzi natolik, že Němci nyní žili v neochvějném přesvědčení své totální nadvlády nad celou zemí. Nic však nebylo dál od pravdy. Francie nakonec povstane. Díky Nancy tomu nakonec sám uvěřil. Jaký by byl život bez ní? Otřásl se. Pekelný, šedý.

Pak tu byl samozřejmě fakt, že Nancy byla zdánlivě nejlepší kamarádkou každého překupníka na Riviéře. Na stole měli vždy čerstvé maso, o které se pravidelně dělili s přáteli bez konexí či peněz. Henri už nejedl o samotě s Nancy prakticky rok.

Někdo zaklepal na dveře.

„Co je?“ zavrčel nenaloženě, protože se domníval, že jeho sestra sebrala odvahu na poslední útok.

Dovnitř vklouzla s kočičí hbitostí Nancy. Byla doma pouhých deset minut, a přesto již její nově nakadeřený účes krásně rámoval srdčitou tvář, s rudými rty v ostrém kontrastu s bíle napudrovanou tváří a modré šaty přiléhavě kopírovaly nádherné křivky prsou a boků.

„Takhle mě budeš odteď vítat pokaždé, Henri?“

Se září v očích k ní popošel, ale Nancy zvedla ruku.

„Ne že mi rozhodíš fazónu, ty příšero! Jen jsem ti chtěla říct, že jsem připravena stát se počestnou ženou, samozřejmě pouze v případě, že ti to Gabrielle nerozmluvila.“ Pak na Henriho mrkla: „Ačkoli jsem ji právě viděla fňukat v hale do kapesníčku, takže hádám, že nepochodila.“

Objal ji kolem pasu a cítil, jak jemné hedvábí klouže po její kůži.

Nepokusil se ji však políbit.

„Jak jsi mohla dnes vyběhnout ven, Nancy? Vprostřed všeho šílenství. V den naší svatby?“

Pohladila jej po tváři: „Omlouvám se, ale nevrč na mě, Méďo. Šlo o důležitý úkol, alespoň pro mě. A už jsem doma.“

„Copak jsi neviděla plakáty, slibující sto tisíc za Bílou myš? Řekl bych, že tvůj kousek se záchranou vězňů z Pugetu vzbudil pozornost.“

„Ale stálo to za to,“ odpověděla a jemně se vymanila z jeho sevření dřív, než hedvábné – a po čertech drahé – šaty utrpí nenávratné škody.

„Všichni ti osvobození muži mohou nyní něco udělat. Ale ten britský pilot byl osina v řiti. Pořád si stěžoval na kvalitu jídla a že skrýš je moc malá, jako by mu bylo fuk, že jsme pro jeho záchranu všichni riskovali popravčí četu.“

Henri o krok ustoupil. Gabrielle pořád mluvila o jiných ženách, které si mohl vybrat za manželku, o krásných, elegantních a poslušných Francouzkách. Bedlivě by hlídaly účty a byly by doma. Ale při myšlence na Nancy každá jiná žena na světě zůstávala daleko v pozadí. Ten oheň v jejím nitru a nesmlouvavý jazyk! Ta neochota ohnout hřbet! Stála světu vyzývavě tváří v tvář jako bojovnice. Ostrý kontrast představy mohutného boxera po deseti kolech brutálního zápasu a této překrásné mladé ženy v modrém hedvábí a s rudou rtěnkou jej rozesmál. Nancy se na něj tázavě podívala.

„Bílá myš ti nesluší, Nancy. Vždyť ty jsi lvice! Můžeme se nyní nechat oddat?“

Oblékl si sako a Nancy k němu přistoupila, aby mu upravila kravatu. Ucítil závan Chanelu.

„Ano, pane Fiocco. Můžeme.“

Oslava v hotelu Louvre et Paix byla naprostým úspěchem. Ani kyselé pohledy Henriho přízní nedokázaly nijak zakalit dokonalou radost celé události. Jestli se někdo podivoval, jak dokázala nová Madame Fioccová obstarat takovou hojnost laskomin, pak si své otázky nechal pro sebe a místo toho se po hlavě vrhl do víru radovánek.

Nancy štěstím zářila jako nejjasnější maják. Věděla, že se o večírku bude ve městě dlouho mluvit a že je na ni Henry pyšný. To vše stálo za každou hodinu, kterou prodebatovala s kuchaři, květináři a krejčími. A máš to, Marseille! Natáhla se a pod stolem v čele pozlaceného sálu uchopila novomanžela za ruku. Zrovna žertoval s jedním z předáků jeho loděnic, ale sevřel její prsty do svých a palcem jí pohladil dlaň způsobem, po kterém jí přeběhl mráz po zádech.

„Madame Fioccová,“ ozval se vedle ní hlas. Byl to Bernard, vrchní hotelu a jeden z Nancyiných nejmilejších přátel. Ustoupil stranou, aby jeden z jeho lokajů mohl položit k Nancyinu lokti stříbrný kbelík s ledem a čisté sklenice před ni a Henriho na stůl. Pak zdvihl vychlazenou láhev z ledového lůžka, ukázal ji, a po nevěstině přikývnutí otevřel. Pod Bernardovou zkušenou rukou jen tiše zašuměla, když naléval novomanželům.

Henri se otočil od přítele právě včas, aby stihl přečíst vinětu a ročník. Nedokázal se ubránit smíchu: „Jak jsi to dokázala, Nancy?“

„Přece jsem ti říkala, že jsem dnes měla důležitý úkol, Méďo.“

S váhavým úsměvem Henri převzal od Bernarda svou sklenici a zavrtěl hlavou.

Nancy vstala a klepla vidličkou o plnou sklenku. Dobře si všimla, jak Gabrielle po boku svého stejně nepřátelského otce Clauda ztuhla. Nevěsta pronášející svatební přípitek? Šokující! Kčertu, to si pište, že Nancy si přípitek nenechá ujít.

Mávla rukou: „Tak už se utište, vy rabiáti!“

Kapelník uťal své těleso v půli taktu a Nancyini přátelé se hlasitým chórem sykání a chichotání utišovali navzájem. Nevěsta pozvedla sklenici.

„Děkuji vám! Můj otec tu dnes s námi být nemůže, ale všechny vás zdraví ze Sydney.“ Jen hádala. S otcem se neviděla od svých pěti let. „A matku jsem nepozvala, což je můj dar vám všem, jak byste zajisté věděli, pokud byste ji znali.“ Zlá zabedněná ženská ve zlém zabedněném domečku s Biblí v jedné ruce a rákoskou v druhé. Ať shnije. „Pokusím se tedy o přípitek sama. Dnes večer připíjím mému manželovi –“ Na chvíli se pro jásot a potlesk odmlčela – „šampaňským Krug, ročník 1928, protože nám jej objednal tehdy v noci při prvém setkání v den, kdy Francie byla ještě svobodná. Válce a náckům v ulicích navzdory vám dnes večer říkám, že dokud jsme svobodní v srdcích, je svobodná i Francie. Já vím, Henri, že jsem tvrdohlavá, drahá a nezvedená manželka, ale ty jsi mým základním kamenem a společně postavíme život hodný této lahve. To přísahám.“

Henri vstal, jemně si s Nancy přiťukl a na krátký okamžik, kdy se jejich pohledy setkaly, byli spolu v celém širém světě sami.

„Paní Fioccová,“ pozdravil Henri a připil si.

Z davu se ozval mocný povzdech. Dokonce i Nancy cítila nával slz dojetí. To ne. Dnes se bude slavit!

„K čertu se zdvořilostí,“ prohlásila a vypila celou sklenku na jeden zátah. Pak svému publiku věnovala svůj nejlepší, nejzářivější a nejneodolatelnější úsměv.

Lidé se rozjásali nelíčenou radostí a výzvou. Kapelník pochopil narážku a spustil křepkou verzi písně „When the Saints go Marching In“. Číšníci mezitím spěšně odnášeli nádobí ze stolů a vytvářeli místo pro taneční parket. S nešikovným nadšením jim při tom pomáhali Nancyini přátelé s nejpochybnější možnou pověstí.

Henri odložil sklenici a políbil ji. Nancy koutkem oka zahlédla, jak si Gabrielle otírá oči plátěným kapesníkem, takže mu polibek vášnivě opětovala a přitiskla se mu do náručí jako hollywoodská hvězda. Aplaus a pochvalné výkřiky bylo slyšet po celém nábřeží.

3

Trvalo ještě hodinu, než mohla Nancy povědět Philippovi a Antoinovi o všem, co viděla během ničení Staré čtvrti.

Antoine, šlachovitý brunet s houževnatou silou v tenkých pažích, byl jedním z nejlepších pašeráků lidí na jihu. Spolu s Nancy, Skotem jménem Garrow, kterého nikdy neviděla, a členem belgického hnutí odporu jménem O’Leary, už dvanáctkrát převedli uprchlíky do odlehlých skrýší a následně domluvili služby průvodců, kteří je převedli přes Pyreneje do relativního bezpečí ve Španělsku. Postavou menší Philippe a s hranatou tváří opálenou tak, že i v nejlepším smokingu vypadal, jako by zrovna přišel z pole, byl zase prvotřídní padělatel. Ze své sklepní dílničky den za dnem chrlil téměř bezchybné propustky, pobytové karty a cestovní povolenky, které pak vedly šťastlivce znalé správných lidí ve Hnutí odporu po kolejích či na palubě autobusu do anonymního zapomnění, či ze skrýše do skrýše napříč Francií až do dne, kdy konečně nasednou na loď do Anglie.

„Prostě ho zastřelili,“ řekla Nancy. „Uprostřed té posrané ulice. Ti už necítí potřebu jakoukoli špetku legálnosti alespoň předstírat.“ Myslí jí probleskla vzpomínka na poslední výstřel a výtrysk krve smíchaný s kousky mozku, takže rychle dopila svou sklenici. Přímo za jejich zády někdo hlasitě vystřelil zátku z láhve šampaňského. Antoine při tom zvuku ztuhl, ale pak pokrčil rameny.

Už jsou příliš unavení i na soucit, pomyslela si Nancy, zatímco natáhla ruku s prázdnou sklenicí. Musím se stále svého vzteku držet.

Uviděl ji procházející číšník a dolil šampaňské. Sykot bublinek ve sklence jí připomněl sykot krve v uších při vzpomínce na mrtvého chlapce. Šedá. Rudá. Žlutá. Blankyt čisté oblohy. Naplno si prožije každou sekundu.

„Bojím se,“ odpověděl Antoine. „Během posledního měsíce se mí průvodci museli už třikrát vrátit kvůli zostřeným hlídkám zrovna v momentě, kdy jsme chtěli převádět běžence. Možná bychom měli na chvíli přestat. Přerušit činnost a zpomalit. Někdo tu donáší. Anebo je lajdácký.“

Nancy dobře vycítila náznak v Antoinově pohledu: „Na mě se nedívej! Neřekla jsem ti, ani odkud jsou ty steaky, kterými se dnes cpeš. Jsem ztělesněním mlčenlivosti,“ dodala s mrknutím nad okrajem sklenky šampaňského.

„Antoine má ale v jednom pravdu, Nancy,“ ozval se chraptivě Philippe. Držel svou sklenici šampaňského tak opatrně, jako by měla každou chvíli vybuchnout. „V Marseille se objevil nový gestapácký lovec špiclů. Jmenuje se Böhm. Během několika týdnů zničil nejlepší sítě, které jsme měli v Paříži. Dostal je skoro všechny. Sloužil i na východě, a teď je tady. Jde si pro Bílou myš. Pro tebe. Musíme si dávat pozor.“ Pozor. Každý chtěl, aby Nancy dávala pozor, byla slušná, seděla hezky způsobně na židli s rukama na stole a nikdy se nikomu nepodívala do očí. S tím ať táhnou do hajzlu.

„Jen klid, mě nenajde. Každý přece ví, že jsem holčička s drahým vkusem a bohatým manželem. Kdo uvidí Bílou myš pod převlekem paní Fioccové na nákupech?“

„Ber to vážně, Nancy,“ napomenul ji Antoine. „Nehrajeme tu žádnou hru. A i kdyby tě gestapo nepodezíralo, můžeš to samé říct o mužích kolem sebe? Jak dlouho myslíš, že bude Henri schopen investovat půl svého jmění do Hnutí odporu, než si toho někdo všimne?“

To zabolelo. Ale Henri byl dospělý muž, a tudíž odpovědný za své činy a rozhodnutí, říkala si. Jasně, také pořád naléhal, ať je opatrná, a ona zas a znovu pokoušela štěstěnu, ale…

„Násilníka porazíte jedině tak, že mu vrazíte jednu do zubů,“ odsekla. „To ví každý, kdo alespoň jednou strčil nos na školní dvůr,“ dodala ještě se vzdorným a nebezpečným zábleskem v očích. Na rameni ucítila dotyk a rychle se otočila. Její muž. Jak může být klidný a vyrovnaný po těch potocích šampaňského, které prohnal hrdlem? Ostatní muži byli ve srovnání s ním zarudlí a neohrabaní. Prudké vzepětí pýchy rychle vyhnalo z jejího nitra mračna hněvu.

„Ale Nancy! Slíbila jsi, že dnes nebudeš mluvit o práci.“ Podíval se na Philippa s Antoinem, kteří nejistě přešlapovali jako párek nachytaných školáků.

„Jen jsme nabádali Nancy k větší opatrnosti, pane Fiocco,“ odpověděl Antoine.

Henri jim věnoval úsměv: „Pak přeji hodně štěstí. Snad budete úspěšnější než já. Zatančíme si, miláčku?“

Nancy ho vzala za ruku, a přes rameno zamávala Philippovi s Antoinem. K šípku s opatrností. Henri byl hrdinou, co se o sebe umí postarat, a Nancy rozhodně nehodlá zpomalit. Ne, pokud bude mít příležitost znovu dát náckům na pamětnou.

Hosté se před novomanželi rozestupovali, aby si mohli zatančit waltz. Henri byl tanečníkem od Boha. Nancy mohla úplně vypnout a nechat se vést po naleštěném parketu. Opřela se o Henriho rámě; jako by létala. Otevřela oči a zjistila, že z ní Henri nespouští zrak způsobem, který ji znepokojil.

„Chceš mě vyplísnit?“

Sevřel ji o něco silněji rukou v pase: „Cítím, že bych měl. Pozvala jsi na oslavu členy Hnutí odporu. A riskovala svůj život pro láhev Krugu.“

Nancy doširoka rozevřela oči. Stále ještě byl jejich rozhovor na hraně hravosti a zábavy: válka, nebezpečí, on jako důstojný a moudrý manžel vrtící hlavou nad výstřelky své ženy. „Jsou to mí přátelé, a ten Krug jsem sehnala pro tebe, miláčku.“

„Já nepotřebuju šampaňské, Nancy.“ Teď už si nehrál. „Potřebuji tebe.“

Přitáhl ji do těsnějšího držení. Zvenku sem dolehl slabý svist, jako první závan mistralu, nesoucí za sebou tupý třesk výbuchu, který otřásl lustry a ze stropu spustil tenký pramének sádrového prachu.

Henri ji pustil a pozdvihl ruku vysoko do vzduchu: „Bernarde, mes amies, další šampaňské a Vive la France!“

Dav znovu nabral odvahu a zajásal. Kapela spustila rychlou, lehkovážnou taneční píseň, až tanečníci umetli tenkou vrstvičku prachu na zemi. Nancy se hlasitě zasmála, pohodila hlavou a nechala se unášet vírem světel, pití a Henriho náručí.

I po několika hodinách tančení nesnesl Henri odpor. Dnes večer přenese svou ženu alespoň přes jeden práh. Vzal ji do náruče a vstoupil do ložnice, kde ji opatrně položil na tlustý koberec.

„Henri?“ položila mu ruku na hrudník. „Musím tě požádat o něco důležitého. Potřebuji tvou pomoc.“

Lehce se zamračil. Tohle byl přesně Nancyin způsob – najít správný okamžik a požádat ho o něco pobuřujícího a nebezpečného. Víc peněz. Využít jejich domov v Alpách jako útočiště běženců. Využít jeho podniky k pašování zbraní a mužů. Cenný papír, jímž by koupila bezpečí ještě jedné židovské rodině v Anglii. Chvíli jej sledovala, jak se mentálně chystá na smršť, než se s úsměvem otočila.

„Nedosáhnu na zip…“

Zlehka se zasmál, pomaličku se natáhl po jemném háčku, který uvolnil, a pak pomalu rozepnul zip, přičemž svým prstem hladil nahou kůži. Přistoupil k Nancy a vtiskl jí polibek na šíji.

„Nebudu se omlouvat za to, jaká jsem, Henri. Věděl jsi, koho si bereš,“ řekla a opřela se o něj.

„Nic takového bych po tobě nežádal, Nancy,“ odpověděl hlasem zastřeným touhou. Objal ji kolem pasu a přitiskl ruce na její bříško.

Nancy ucítila pod Henriho rukama nával vlastní touhy.

„Omlouvám se. Je mi líto, že nemůžu být stejná jako ostatní manželky. Myšlenka, že ti ublížím, je strašná, ale stejně strašné je vědomí, že nechám ty parchanty vyhrát. Nesmí vyhrát! Takže ti nebudu lhát a slibovat, že všeho nechám. Nemůžu.“

Povzdechl si a otočil ji k sobě: „Jen mi slib, že se pokusíš být více opatrná. Můžeš mi slíbit alespoň tohle?“ Nyní měl hlas opět teplý a shovívavý.

Přikývla.

Odvedl ji k malé pohovce a stolku v rohu u okna a posadil ji vedle sebe.

Nancy se v pohovce otočila a zdvihla sukni, aby si na něj mohla sednout. Zvedla ruce a uvolnila záplavu vlasů ze sevření diamantové sponky. Pak nechala hedvábné šaty sklouznout k pasu.

„Miluju tě, Henri Fiocco.“

Dal jí ruce do vlasů, přitáhl ji k sobě a políbil. Mocně.

4

Sturmbannführer Markus Fredrick Böhm zavěsil telefonní sluchátko zpět do vidlice. Hovor jej informoval o tom, že kompletní zprávu o vyčištění Staré čtvrti bude mít na stole ve své kanceláři na Rue Paradis ráno, ale bylo jasné, že operace skončila úspěchem.

Před Böhmovým příjezdem do Marseille se zdálo, že německé okupační síly ztrácely v tom krysím hnízdě lidi každý den. Následujte do jeho hlubin podezřelého a odejdete, pokud se vůbec dostanete ven, v lepším případě s prázdnou a v horším případě pokrytý sračkami, které na vás k pobavení kolemjdoucích dělníků vyleje někdo z patra. Böhm vyslechl zprávy a stížnosti svých podřízených, vzal v potaz výmluvy francouzských úřadů, a pak vydal své rozkazy.

Dobrá polovina obyvatel Staré čtvrti si v den, kdy se na zdech objevily vyhlášky o vystěhování, sbalila svých pět švestek a odešla. Většina z těch, co zůstali, byla pozatýkána a naložena na vlaky, aby byla následně zpracována v táborech. Značné množství cizích či francouzských Židů, které razie ve Staré čtvrti odhalila, bylo posledním důkazem o liknavosti, s jakou byly nové zákony v předešlých měsících vymáhány. Ti, co se pokusili o odpor, útěk či se skrývali, byli zastřeleni. Böhm se cítil být mytickým Herkulem, který za tři dny vymetl mrvu z města Marseille.

Zadíval se na svůj odraz v mahagonem rámovaném zrcadle nad telefonním stolkem a přihladil si vlasy. Za sebou spatřil dokořán otevřené dveře do pokoje své dcery. Potichu k nim přešel a nahlédl dovnitř.

Telefonát ji neprobudil. Sonia byla s vycpaným králíčkem v náručí zachumlána pod přikrývkou a stále snila. Její jemná, bledá tvář měla výraz lehkého soustředění, stejného, jaký měla u jídelního stolu v hodině před večeří, kdy si malovala nebo psala svým velikým, oblým rukopisem dopisy svým kamarádům v Berlíně. Křehká nevinnost dítěte. S rizikem probuzení k ní přistoupil, pohladil ji po jemňounkých vlasech a zlehka políbil na čele. Ať je v bezpečí, ať žije pod ochranou a v míru.

Co nejtišeji zavřel dveře a vrátil se do pracovny. Po příjezdu do Marseille jej s manželkou a dcerkou ubytovali v úhledném bytě nedaleko hlavního úřadu gestapa na Rue Paradis, a po všem, čím si museli projít v Polsku, si nový luxus náležitě vychutnávali. Malá rodina požívala komfortu pěti pohodlně zařízených místností jako výrazu díků za úspěšné rozbití cizích špiónských sítí v Paříži, za ukáznění jednotek Einsatzgruppen na východní frontě a, jak se sám nebál přiznat, díky skvělým stranickým konexím jeho manželky.

V chabém světle u ohně a plně zabraná do práce na složité výšivce připomínala jeho žena sama dítě. Jakmile vešel do místnosti, odložila práci a vstala, aby mu nalila u sekretáře drink. On se mezitím usadil do křesla na protější straně krbu a z pohodlí sledoval její štíhlou figuru a krásně vytvarované nohy.

„Hauptsturmführer Heller mě žádal o tvé prominutí za pozdní hovor, Evo. Doufá, že nás nevyrušil.“

Přinesla mu whisky, a když ji přebíral, políbila ho: „To je od něj hezké, ale mně to vůbec nevadí. To přece víš.“

Do zvuku Evina hlasu se zamiloval ze všeho nejdříve; byl hlubší, melodický a sebejistý, bez přílišné chvástavosti. Chytil ji za ruku a lehce políbil její štíhlé prsty.

„Proč se usmíváš?“ zeptala se, zatímco opět usedala k vyšívání.

„Jsem vděčný prozřetelnosti za seslání tak famózního pomocníka.“ Ochutnal whisky. Tomuto zvyku propadl při doktorandských studiích v Anglii. Chuť jej přenesla nazpět do vysokoškolských let a k večerním diskusím s kolegy.

„Mě nebo Hellera?“ věnovala mu pohled.

Pozvedl sklenici: „V tomto případě tebe, má drahá.“

Přikývla, potěšena poklonou, ale rychle se zamyslela. „Heller je, myslím, dobrý zástupce.“

Böhm usrkl další doušek whisky, zatímco si přebíral svého zástupce. Heller nosil malé kulaté brýle, jež byly jedinou vadou v jeho jinak dokonalé vizáži zdravého mladíka s čistou pletí a osvalenou postavou bez náznaku tloustnutí. Spolupracoval s Böhmem od jeho příjezdu do Marseille a zatím se jevil být velmi schopným. Při studiích práv v Grenoblu se naučil dokonale francouzsky a samozřejmě byl plně oddán myšlence národního socialismu. Brejličky mu propůjčovaly vizáž učence, ale Heller byl také nelítostný a vynalézavý vyšetřovatel. To u něj Böhm obdivoval – muž na pohled krotký, ale s hlubokou studnicí nevázané násilnosti v nitru. Překvapivé zjištění, že tento téměř knihomol dokáže způsobit neskutečnou bolest, šokovalo pěknou řadu zajatců a donutilo je promluvit snad ještě spolehlivěji než bolest sama.

„Je. Velmi dobrý.“

Eva ustřihla nit a rozprostřela výšivku, na níž pracovala. Byl to obraz malého domku na farmě, se slepicemi na dvoře na pozadí lesů a hor. Připomínal mu krajinu kolem Würzburgu. Snad jednou po válce, pokud se nevrátí do Cambridge, dokončí svůj tamější výzkum a pořídí pro Evu a Soniu právě takový skromný domov.

„Měli bychom pro něj něco udělat, nemyslíš?“ řekla. „Napíšu strýci Gottfriedovi a zmíním se o něm.“ Uvědomila si, že manžel stále zírá na její práci. „To je Sonin nejnovější mistrovský kousek. Já ho jen trochu uhlazuji. Chce ho zarámovat a dát ti ho darem, tak se nezapomeň tvářit překvapeně.“

„To udělám.“

Začala upravovat práci své dcery a její hlas nabral poněkud váhavého odstínu. „Vlastně jsem od Gottfrieda dostala dnes dopis. Říká, že pro šestou armádu u Stalingradu už není naděje. Měl by sis přečíst, co o jejich oběti píše. Je to velmi dojemné.“

Böhm dopil whisky. Jaká strašlivá oběť. Odložil prázdnou sklenici na leštěný stolek. Vůbec nepochyboval, že válku nakonec vyhrají. Britové nakonec pochopí, že jedinou nadějí na porážku komunismu je spojenectví s Německem proti Rusku. Jakékoli vojenské nezdary v rozlehlé a divoké zemi na východě jsou jen dočasným zpomalením. Slované už pozbyli všech nadějí na vykoupení a nezasloužili si nic jiného než utrpení.

„Je snad ode mě špatné,“ pokračovala Eva, aniž se na svého muže podívala, „se radovat, že jsme ve Francii a ne tam?“

Zalila jej vlna náklonnosti: „Ne, má lásko. Můžeme se poklonit jejich oběti bez toho, aniž bychom ji sdíleli.“

„Dal by sis další drink?“

Lákavé. „Ne, děkuji. Musím si udržet jasnou hlavu. Mám před sebou ještě mnoho práce.“

Prohlásil to s úsměvem na rtech, ale nelhal. Vyčištění Staré čtvrti sice byl skvostný začátek, ale moc dobře věděl, že Hnutí odporu zakořenilo v Marseille hluboko. Francouzi si snad ještě spásu zaslouží, ale bezpochyby upadli hluboko do bahna dekadence a korupce. Němci přijali moudrost z Dálného východu a plně ji použili k porozumění vlastního osudu, ale Francouzi propadli opojným vizím z Orientu – smyslným, horečným snům, které je rozložily zevnitř.

„Tvá večeře bude hotova. Myslíš, že jsi polapil svou myšku?“

Legendární myš, která pomohla tolika běžencům a uprchlíkům do Španělska, která vykousala tolik děr do sítí, jež Němci rozhodili po jižní Francii…

„Možná. To zjistíme až časem.“

5

Měsíční svit se se stříbrným třpytem odrážel od hladiny moře. Nancy nemohla příliš ovlivnit načasování operace, ale měli štěstí. Noc byla jasná a měsíc svítil dost na to, aby našli stezku na pláž bez nutnosti příliš si svítit baterkou.

Antoine jim předal zprávu od spojky v Toulouse. Podél pobřeží prý připluje britská ponorka, aby převzala čerstvou várku uprchlých zajatců. Prý dokáží odvézt až patnáct mužů a připluje na tuto pláž dnes v noci, v tuto hodinu, dá určitý signál a bude očekávat jistou odpověď.

Pak už to byla otázka důvěry. Že zpráva byla skutečná, nezkomolená, že jsou na správném místě v pravý čas a se správnými kódy, a že si nikdo z lidí, přes které Nancy předávala uprchlíkům zprávu o blížící se záchraně spolu s patřičnými instrukcemi o čase a místě, nepustil pusu na špacír.

Ach, a že si Britové nechali rezervu v počtu zachráněných. Na okraji pláže čekalo v temnotě dvacet mužů, kteří se potřebovali nutně dostat z Francie. Většinou šlo o Brity až na pár amerických pilotů, farmářských synků z Iowy, pro jejichž nakažlivý smysl pro humor si je Nancy zamilovala. Tři z Britů strávili nádherný týden ve skrýši na okraji Montpellier, kde si mohli pouze šeptat a snažili se příliš nehýbat, aby je zapáleně provichistický soused náhodou nezaslechl. Většina ostatních utekla z tranzitního zajateckého tábora na severozápadě. Nancy, Philippe a Antoine čekali, že se o útěk pokusí šest mužů, ale zpráva o pokusu se rozkřikla a zbytek se také přihlásil o svou šanci.

Posledního muže vyzvedli ze skrýše přímo v Marseille, i když od příjezdu toho chlápka Böhma se už žádná skrýš nezdála dost bezpečná. Jmenoval se Gregory. Byl to Brit s francouzskou matkou, a Angličani ho vysadili za nepřátelskými liniemi, aby pomáhal v odboji loajálním Francouzům, nebo tak něco. Jenže ho hned druhý týden zatklo gestapo. Ukázalo se, že jeho spojka v obci došla k vzájemnému pochopení s úřady.

Gestapo jej hostilo měsíc až do chvíle, kdy se zoufale pokusil o útěk během výslechu výskokem z okna v prvním patře přímo před tumpachovými strážnými. Nějak se mu povedlo uprchnout do davu lidí na trhu, kteří mu pomohli. Jeden muž mu dal čapku, druhý dlouhý modrý kabát podobný farmářskému, a další dřeváky. Gestapákům, kteří se rychle vyřinuli ze svého úřadu, se samozřejmě zcela náhodou motali do cesty různí trhovci, či jim překážela rvačka nad plně naloženým vozem. Zpráva o Gregoryho útěku se donesla až k uším lidí Hnutí odporu, kteří ještě ve městě operovali, a ti jej rychle zachytili a doručili Nancy do rukou.

Gregory jí svůj příběh mumlal skrze vyražené zuby. Za normálních okolností by jej poslali na pěší výlet přes Pyreneje, ale ve svém stavu by neměl nejmenší naději. Na pravačce neměl žádné nehty, měl zlámaná žebra a zápěstí taky. Každý coul těla měl pokrytý modřinami. Nancy nevěděla, co jiného si s ním počít, než jej skrývat a krmit do chvíle, kdy dorazila zpráva o transportu Královského námořnictva. Chvála budiž na výsostech. Vyzvedla jej osobně a spolu prošli ruku v ruce Marseille, jeho zbídačený obličej zakrytý Henriho šálou, vyzáblé tělo utopené v jednom z Henriho kožichů a na svět se koukal úzkou škvírou pod krempou Henriho klobouku. K pobřeží jeli autobusem, za což jí poděkoval. Potichu. Upřímně. A pak už moc nemluvil.

Nancy se v matném svitu měsíce podívala na hodinky. Ti zatracení Pepkové od maríny měli zpoždění. Zatím ještě nikterá vážné zpoždění typu dneska-se-už-asi-neukážou, ale i tak. Jak dlouho můžou čekat? A jak má všechny uprchlíky dostat před rozedněním do bezpečí v případě, že opravdu nepřiplují? Pobřeží zde východně od Marseille bylo strmé a kolem nich se v temnotě přízračně vypínaly vápencové útesy.

Zdejší pláž, lemovaná keři šalvěje a borovicemi, byla jedním z mála míst, kde by mohl přistát člun. Doufala, že se nic nezkazilo. Jestli šlo vše podle plánu, pak půl míle před nimi byla na temném moři tichá a neosvětlená ponorka, která čekající muže proveze Gibraltarskou úžinou zpět do Británie, aby je znovu vyzbrojili, vycvičili a vrátili zpět do boje.

„Mají zpoždění,“ řekl tiše Antoine.

„Dorazí,“ odpověděla pevně.

Temnou nocí zazněl slabý šelest, když se k nim připojil Philippe.

„Zahlédli jste něco? Mají zpoždění.“

Pro Krista pána.

„Jsi si ohledně signálu jistá, Nancy?“ zeptal se Antoine. „Máme začít signalizovat?“

„Pro Kristovy drahý rány, zůstaňte v klidu, chlapci. Ano?“ zašeptala. „Nebudeme tady na pláži blikat baterkou na každou německou patrolu, která propluje kolem. Oni nejdřív budou signalizovat nám.“

„Možná ta zpráva byla návnada,“ vydechl Antoine. „Co když ji poslali Němci? Pak by nás všechny snadno zhaftli, nás, vězně i slavnou Bílou myš. Sedíme tu na pobřeží jako na pikniku. Ví Bůh, že ta zpráva přišla zrovna ve chvíli, kdy jsme ji potřebovali. Nebyla moc dobrá na to, aby byla pravdivá?“

Tohle všechno už Nancy samozřejmě přišlo na mysl. Všichni slyšeli, co se šeptá: že Němci kradou rádia a posílají do Londýna falešné zprávy, aby mohli zajmout bojovníky Hnutí odporu, zajatce a zásoby stejně snadno jako děti kradoucí jablka ze sadu.

„Kdyby si pro nás skutečně šli Němci,“ vyplivla vztekle a rozčileně,

„tak ti by dorazili přesně na čas.“

Philippe sice zavrčel, ale Nancy téměř viděla jeho váhavý úsměv.

„Dobře, Nancy,“ odpověděl. „Ale nemůžeš popřít, že je život čím dál těžší. Sturmbannführer Böhm už sebral šest lidí, které znám. Jak dlouho to potrvá, než se mu do spárů dostane někdo, kdo nás zná osobně? Už je v naší operaci příliš mnoho lidí. Ten chlápek, se kterým jsem si měl podle Henriho ve fabrice promluvit, Michael – vůbec se mi nelíbil. Příliš nejistý.“

„Stěžuješ si zrovna ve chvíli, kdy se Frantíci konečně dávají do kupy a začínají bojovat?“ zasyčela. Teď už ji opravdu štval. „Jestli ti o něm řekl Henri, tak je v pohodě.“

„Henri je dobrý chlap, ale romantik,“ trval na svém Philippe. „Myslí si, že je každý Francouz duší bojovník Hnutí odporu. Nechce věřit, že i z našich řad vzešla pěkná řádka fašistů. Jeden z četníků, které penězi tvého manžela podplácíme, dříve či později kápne božskou. Neměli jsme jim platit, aby dneska v noci udržovali silnici tam nahoře čistou. Bylo by lepší riskovat policejní hlídky.“

Antoine mlaskl, ale Philippe měl pravdu. Což nijak nepomohlo. Antoine se rozhodl četníky uplatit, aniž by svůj čin s někým konzultoval. Přísahal, že uplacenému muži se dá věřit, že je to pravý francouzský patriot, ale jestli byl opravdu tak zapálený vlastenec, proč bylo třeba ho uplatit?

„Nancy!“

Podívala se do temnoty a spatřila záblesk baterky asi devadesát metrů od pláže. Tři rychlá bliknutí a jedno delší. Zapnula baterku, namířila ji na moře a vyslala dva delší záblesky. Pak ji vypnula. A čekala.

Přišlo jí jako věčnost, než zaslechla čeření vody a pak tiché drhnutí plážových kamenů o dřevěný trup člunu, který kdosi vlekl z jemného příboje. Vpřed postoupila sama. Posádka sestávala ze dvou veslařů a muže, kterého považovala za důstojníka. Všichni měli na sobě vlněné kalhoty a plátěné pláště, jaké nosili místní rybáři.

„Jste připraveni na slavnostní průvod?“ zeptala se.

„Matka posílá balónky,“ dostalo se jí odpovědi. „Proboha, vy jste Angličanka?“

„Australanka. Dlouhý příběh.“

Přikývl. Teď nebyl čas na žvanění. „Kolik balíčků?“

„Dvacet. Jedna zvláštní zásilka od gestapa, a tetička dodala další z tábora. Dokážete je pobrat?“

Na chvilku zaváhal, ale potom řízně odpověděl: „To zvládneme. A omlouvám se za zpoždění, znásobili hlídky podél pobřeží. Tuhle cestu už v budoucnu nemůžeme použít. Námořnictvo nemůže riskovat ztrátu ponorky při záchraně zajatců.“

Otočila se a zamávala na muže skrývající se na kraji pláže. „Ti parchanti skoro zneprůchodnili i Pyreneje,“ odpověděla. „Tak si pospěšte a už tu válku vyhrajte, ano?“

„Vynasnažíme se.“

Vděčně přikývl, zatímco se ze skrýší spořádaně nořili muži a pomáhali si do člunu.

„Dobrá práce, zlato.“

Muži nastupovali po dvojicích a vše se zdánlivě nekonečně vleklo. Důstojník zatím co pět sekund kontroloval hodinky. Námořníci na palubě se snažili rozmístit pasažéry tak, aby se dostalo i na poslední tři. Nakonec nastoupil Gregory, který cestou ke člunu chytil Nancy za ruku a rychle ji stiskl. Zrovna jej vytahovali na palubu, když je z příbřežní silnice osvítil světlomet. Jasný a ostrý. A už se seshora ozývaly vzrušené výkřiky v němčině.

„Čas zmizet,“ řekl rychle důstojník.

Jeden z jeho podřízených skočil hbitě do vody a oba odrazili přetížený člun od břehu do spásné temnoty. Zůstaly za nimi jen hluboké stopy a rýha v písku.

To už kolem svištěly kulky. Oba muži naskočili na palubu a důstojník rozkázal pádlovat nejvyšší rychlostí.

Nancy se obrátila na útěk k lesu ve chvíli, kdy ji zasáhl okraj pátravého paprsku světlometu. Modlila se, aby se nezaměřil na ni. Díky Bohu se tak nestalo. Šli po člunu. Ve stínech zahlédla Antoina, jak leží na zádech a střílí na světlomet.

Do prdele, to bylo zaštěkání? Prosím, jen ať s sebou nemají psy. Dřepla si mezi keři a ohlédla se na námořníky, jak si vedou. Stále byli ozářeni světlometem a nejméně jedna postava na zádi byla nepřirozeně zkroucená. Byli snadnější cíl než vrata od stodoly.

„Dělej, Antoine,“ pobízela ho skrz zaťaté zuby, oči fixované na svého přítele. Neodvažovala se zatím pohnout. Dokázala by vylézt zpět na silnici? Dostat se k autu hlídky a rozbít s pomocí revolveru ten světlomet?

Antoine pomalu vydechl a stiskl spoušť. Sklo nad nimi zařinčelo a světlo pohaslo.

„Ty jsi frajer!“ pochválila ho hlasitě. „A teď odtud vypadneme, ano?“ Bylo na čase, protože už zaslechla křik vojáků sbíhajících k nim ze svahu dolů. Budou mít docela problém se k nim dostat, tedy pokud se jim nepovede najít stezku vinoucí se mezi skalami, kterou použili odbojáři. Vysoké útesy a ostré zuby. Doufala, že si všichni zpřeráží hnáty. Philippe ji popadl za paži. Jedna stezka jim otvírala cestu k východu podél pobřeží a všichni se po ní přikrčeně rozběhli, hlavu zataženou mezi ramena. Nancy dobře cítila hrozný nával vzrušení v krvi. Bylo to lepší než flirtování se strážnými na kontrolních bodech. Nohy samy běžely stezkou, aniž se musela na běh soustředit. Kulky svištící temnotou opravdu kvílely jako koťata. Až se při té představě rozesmála.

Hlídka – určitě šlo jen o náhodnou vojenskou hlídku, protože být to past, jsou už všichni po smrti – se stále snažila zasáhnout prchající člun, i když už ho ti blbouni nemohli vidět. Usoudila, že se za nimi tuhou travou, vavříny a rododendrony prodírají jen dva vojáci. Pak jim do boku vpadla záře z baterky. Zazněl výkřik a výstřel. Antoine vydechl a Nancy se rychle otočila, když padl k zemi a jen nízký podrost mu zabránil, aby se neskutálel z nízkého útesu do vody, protože si oběma rukama držel bok.

„Pomoz mi, Philippe,“ zasyčela do noci a uviděla, jak se jeho stín vrací.

„Tady! Tudy! Utíkají!“

Muži nad jejich hlavami se dostalo odpovědí od kolegů. Philippe zamířil na hlas a světlo a stiskl spoušť. Baterka ihned zhasla, aby Philippe nemohl snadno najít cíl, a muž znovu zavolal na své přátele. Zněl opravdu vzrušeně.

Antoine ji od sebe odstrčil: „Běž, Nancy!“

„Tak to ani omylem.“

Sehnula se, aby si jeho ruku přehodila přes ramena, zatímco Philippe naslepo střílel směrem, odkud zněl hlas.

„Pomoz mi ho zvednout,“ poprosila ho Nancy, ale Antoine byl na ni příliš rychlý. Vytáhl z bundy svůj revolver, revolver, za který zaplatil Henri a který mu předala sama Nancy, vložil si hlaveň do úst a vystřelil.

Vše se seběhlo tak rychle, že si Nancy ani nestihla uvědomit, co se stalo. Stála tiše, neschopná křiku. Philippe ale zavyl a znovu vystřelil do tmy. Po cestě nad nimi se blížilo několik dalších baterek. Pak ji Philippe opět chytil za paži, zvedl ji do stoje a postrčil před sebe, zatímco několikrát nazdařbůh vystřelil za sebe do tmy. Zapotácela se. Její nohy náhle nevěděly, co dělat. Co to Antoine udělal? Tu zbraň neměl použít na sebe. Dala mu ji, aby zabíjel nácky, a ne sebe. Mamlas. Však ona mu pořádně domluví…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osvobození.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.